Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SÃO MIGUEL, AZORE
Întreaga insulă São Miguel este plină de cocaină.
În jur de 300 kg de cocaină au fost descoperite ieri după-amiază
în nordul insulei São Miguel.
O transporta un italian,
care a scăpat de marfă înainte de a fi prins.
Da, mulți au crezut că era gunoi.
Un pachet ici, unul colo.
„Nu, nu cred așa ceva!”
A ridicat privirea și a văzut multe pachete plutind.
2,6 MILIOANE DE DOZE, ÎN LARG
Sacul era rupt și i-au căzut pachetele.
Cu cinci mii de escudo cumpărai un pachet mic. Era plin!
Femeile dădeau peștele prin cocaină, crezând că e făină.
Copiii își trasau terenurile de fotbal cu cocaină.
O insulă frumoasă, paradiziacă, superbă.
Cocaină peste tot.
Nu mai văzuseră cocaină în viața lor.
Se distribuia pe nimic.
Consecințele au fost catastrofale.
RABO DE PEIXE, ZONĂ CALAMITATĂ
Am fost prins cu 33 de pistoale și 2.000 de gloanțe.
Mi-au murit prieteni buni.
Mașina era plină de cocaină, zăcea și pe jos. Tipul era nebun.
Hoinăream pe străzi zilnic.
Din zori și până-n seară, numai pe străzi.
Toți bodyguarzii, cu arme la ei.
Bogații fac bani, iar săracii vând droguri.
VALURILE SCHIMBĂRII: POVESTEA IREALĂ DIN RABO DE PEIXE
ÎN 2001, PE INSULĂ A AJUNS COCAINA CARE LE-A SCHIMBAT VIAȚA.
PENTRU UNII, A FOST BINE. PENTRU ALȚII, NU.
Adrenalina e ca un drog.
Duce la dependență. Dă dependență.
Și e adevărat că și poliția dă dependență.
Prima dată am intrat în contact cu arme în Angola, de unde sunt.
Aveam opt ani când am tras prima dată cu arma.
Era normal, pentru că, pe atunci, luptele pentru eliberare
sporeau ostilităților și aveau loc masacre.
Așa că statul a simțit nevoia
să înarmeze populația, ca să se apere.
Am ajuns în Azore în 1993.
Am început să lucrez la Antidrog în 1994.
Căutam dovezi, droguri, bani… Un joc de-a șoarecele și pisica.
De obicei spun că vânătorul e de-o parte, iar prada, de cealaltă.
Și intervine adrenalina.
ÎN 2015, LUMEA A AFLAT DESPRE CELE PETRECUTE.
UN IAHT. UN ITALIAN. COCAINĂ.
2 REPORTERIȚE SPANIOLE AU PUBLICAT ARTICOLUL ÎN EL PAÍS.
Prima dată am ajuns pe insula São Miguel în 2009.
Am ajuns pe 25 iunie
și am lucrat la televiziunea publică portugheză,
ca mai apoi să lucrez la radio.
Eu am ajuns prima dată în Azore în 2010.
Am mers la São Miguel fiindcă fratele meu studia biologia acolo.
După patru zile de vizitat, mi-a zis: „Hai la Rabo de Peixe!”
Îmi amintesc că am ajuns la Rabo de Peixe și fratele meu a zis:
„Închide geamurile și încuie portierele. E o zonă…”
Cred că a spus „de conflict”. Nu-mi amintesc exact.
BOSTON, MASSACHUSETTS, SUA
AUTOR „EU NÃO VOU CHORAR”
Rabo de Peixe e totul pentru mine.
Am crescut printre ei, cu verii mei din Rabo de Peixe.
Nimic nu e ușor în Rabo de Peixe. Nu primești pomeni.
Oamenii muncesc din greu.
Sunt pescari, oameni duri.
Nu era indicat să mergem acolo. Nimeni nu te-ar sfătui să mergi acolo.
Până de curând, fusese cel mai sărac cartier din Europa,
cu un nivel ridicat de analfabetism.
Ce se întâmplase aici?
Era ca și cum oamenii fuseseră loviți de o furtună cumplită.
Nu era sărăcie. Se întâmplase ceva.
În 2001, pe insulă a ajuns o cantitate uriașă de cocaină
cu o navă care fusese avariată.
Mare parte a ajuns în Rabo de Peixe,
adusă de maree.
Nu văzuseră cocaină în viața lor.
Când am ajuns în Azore, nu aveam habar despre rata criminalității.
Dacă se întâmpla ceva, știam cine e vinovatul.
Și bunurile furate valorau cel mult cinci euro.
O budincă, o bucată de carne, ceva de genul ăsta.
Criminalitatea era aproape infantilă.
La mijlocul anilor '90, infracționalitatea s-a schimbat în Azore.
Cei repatriați din SUA, obișnuiți cu jafuri armate,
au dat mai departe cunoștințele lor
celor care comiteau infracțiuni aici.
În America, le spuneau portughezi.
În Portugalia li se spune americani.
Sunt cetățenii nimănui.
Sunt din Rabo de Peixe Dar nu te teme
Beau cu bidonul și tot mi-e sete Sunt mare bețiv
M-am uitat la pistol Și n-am trecut pe la școală
Mă plimb pe stradă Vând Coca-Cola
N-o să plâng
Viața asta n-a fost pentru mine
N-o să plâng
Sunt din São Miguel, Santa Clara.
Am imigrat aici cu părinții mei. Aveam nouă ani.
Am ajuns în Boston, în Winter Hill.
O zonă cu italieni, irlandezi, mafie.
Și acolo am crescut.
Când aveam 13 ani, vărul meu
mi-a arătat ce e cocaina
și am început să vând droguri pentru el.
Vreau mai multă energie. Ceva mai…
Vreau să intri mai cu avânt.
G2! Am plecat de pe străzi
Doamne!
- Trebuie s-o fac din nou. - Stai!
Mario, du-l în cabină. Du-te în cabină.
Trebuie să înregistrăm.
ESTEVÃO GAGO ISTORIC
Integrarea celor repatriați
nu a fost ușoară deloc.
Mulți au fost repatriați din cauza drogurilor.
Au fost condamnați pentru agresiune, furt de mașini…
Erau catalogați drept infractori.
Dar, când au ajuns pe insula asta mică,
nu puteau comite aceleași infracțiuni.
Fuseseră condamnați și își ispășiseră sentințele.
Au fost duși la aeroport și au ajuns la Ponta Delgada.
Unele familii au refuzat să-i primească.
Au fost trimiși înapoi. Majoritatea nu aveau familie aici.
Ce să facă aici? Nu cunoșteau pe nimeni.
Infracționalitatea a crescut fulminant.
Mulți au continuat să consume droguri.
Ca să aibă bani, comiteau infracțiuni mărunte.
Au existat și situații
în care cei repatriați au comis infracțiuni grave.
VISUL AMERICAN A DEVENIT UN COȘMAR PENTRU EI.
ERAU CETĂȚENII NIMĂNUI. REPATRIAȚII.
ANTÓNIO PACHECO REPATRIAT
În 1969, câți ani aveam?
Aveam opt ani când am ajuns în America, în New Jersey.
Eram într-un oraș imens și nimeni nu vorbea portugheză la școală.
Iar eu, un băiețel dintr-un oraș mic,
mă temeam de oamenii ăia,
așa că mă țineam după colegii mei.
Mă țineam după ei pentru că nu aveam de ales.
Nici să vorbesc cu ei nu puteam.
A fost cam greu.
Tony a fost implicat și în altele,
infracțiuni mărunte, a vândut cantități mici de droguri.
Porecla lui era Tony Fenais.
Lopes ăla era un meschin
care voia să câștige medalii închizând oameni, cum mi-a făcut și mie.
Oamenii ziceau că era foarte rău
și că nu-i plăceau oamenii care consumau sau vindeau droguri.
Rui Couto…
Nu-mi amintesc exact.
Cred că a venit din Statele Unite
și fusese condamnat pentru trafic de droguri acolo.
Nu știu dacă și de jaf armat, poate nici de trafic de droguri.
Cred că a fost repatriat din Statele Unite
și s-a stabilit pe atunci pe coasta de nord, în Achadinha.
Rui Couto s-a întors din America.
Și, în Achadinha,
puțini vorbeau engleză, nu fumau iarbă,
dar Rui Couto da.
Rui e de aici, din New Bedford. A fost repatriat acolo.
Rui știe ce e cocaina.
Rui e șmecher.
E băiat bun.
E de-al nostru.
RUI COUTO „GANSTER ADEVĂRAT”
M-am încurcat cu droguri în America pe la 16 ani.
Am câștigat un concurs de desen.
Mi s-a oferit o bursă la Universitatea din Boston
și am refuzat-o.
Mama spunea mereu: „Rui poate fi un gentleman.”
Dar a fost ceva… Nu știu.
Apoi am fost prins cu canabis în 1978 și am stat un an în închisoare.
Apoi am fost repatriat de bunăvoie în Azore.
Dacă rămâneam în America, eram mort până acum.
Am venit aici, m-am înrolat în armată.
M-am distrat de minune și m-au lăsat să merg la Terceira.
Mi-a plăcut. Am fost barman.
Mi-a prins bine. Am vândut iarbă în armată.
Nu trebuia să spun asta.
Azore e o regiune foarte izolată.
Insulele sunt în Atlanticul de Nord,
la circa 800 de mile marine de Portugalia continentală
și la 1.600 de mile marine de Statele Unite.
Toate navele care vin de pe coasta americană
ajung aici în drum spre Europa,
prima oprire în drum spre Europa e în Azore.
CONFORM RAPOARTELOR EUROPOL ȘI UE,
PRIN INSULELE AZORE INTRĂ COCAINA ÎN EUROPA.
ASCUNZĂTOAREA 7 IUNIE 2001
Prima alertă a dat-o un pescar,
un om care pescuia la undiță.
A văzut drogurile,
baloturile cu droguri,
și a alertat poliția.
M-am dus la pescuit cu un coleg.
El avea deja destul pește.
A plecat și, după vreo 20 de minute, am plecat și eu.
Când am plecat, am văzut plumbul pe jos.
„Ce de plumb! Îl ascund în peșteră.”
A durat ceva, a fost greu. Le-am ascuns în peșteră.
Când am ajuns la peșteră, am văzut multe pachete în spate. „Ce de pachete!”
Am luat unul și am desfăcut ambalajul.
Am desfăcut ambalajul,
am desfăcut folia, am dat de mai multe straturi.
Mi-a luat aproape jumătate de oră ca să desfac un pachet.
Apoi am văzut o tabletă albă.
Am scos-o și am bătut-o, să văd ce era. Dar nu sunt prost.
Voiam să văd dacă sunt droguri. Dar erau droguri.
Era o zonă stâncoasă,
cu o peșteră la mică adâncime,
la vreo 30 sau 50 de metri de mal.
Locul era marcat, ca să fie văzut din larg.
Niște cruci, niște bețe…
Era marcat.
Când am ajuns acolo, l-am văzut pe Zé Manel Brasileiro.
„Salut, Parceiro! Bună captură!
Ai prins mult pește?”
„Am prins ceva și mai bun.”
Am scos ce aveam dedesubt, am scos tot folia și i-am arătat.
„Omule, ăla nu e canabis. E cocaină pură!”
Cred că poliția a confiscat drogurile.
Au dus drogurile la Ponta Delgada.
Au căutat în zona unde găsiseră cele 277 de pachete
și n-au mai găsit.
S-a dus vestea și toată lumea,
copii, femei și bărbați, s-au dus toți acolo.
Au coborât, au intrat în apă și au strâns toate drogurile.
Au luat vreo 420 de kilograme de-acolo.
Circa 300 kg de cocaină au fost descoperite ieri după-amiază
pe coasta de nord din São Miguel.
De atunci, este în desfășurare o anchetă complexă,
iar poliția nu ne poate oferi mai multe detalii despre caz.
Din acel moment, am început să ne interesăm de navă.
Oamenii spuneau că nava se deplasase de-a lungul coastei nordice
spre Rabo de Peixe.
Am aflat că barca pornise din portul Rabo de Peixe
și se îndrepta spre vest.
S-a oprit o vreme în zona Pilar da Bretanha,
unde a fost descărcată prima dată.
Mai târziu am auzit că a intrat la portul de agrement Ponta Delgada.
Am trimis o echipă acolo imediat
și încă una la Rabo de Peixe.
Rabo de Peixe e o zonă dificilă.
Ne-a fost greu să lucrăm acolo.
Ne-am trezit înconjurați de oameni și nu puteam risca să ne apropiem.
Puteam periclitat ancheta, iar tipul putea să dispară.
Aveam și altă anchetă în desfășurare
și era o legătură clară
între personajele implicate
și Rui Couto și Tony.
Am ajuns în Azore și l-am cunoscut pe prietenul meu, Tony, a doua zi.
Ne-am plimbat.
Și am început să vorbim. „Sunt din America…” Și tot așa.
Am început să vorbim în engleză.
Așa că i-am dat niște iarbă.
Băiatul venea să mă vadă în fiecare zi.
Nu era vorba de iarbă. Venea la mine să vorbim.
Așa l-am cunoscut.
Pacheco mi-e ca un frate. E mai mult decât un prieten.
Îmi e ca un frate.
Am început să vând cocaină.
Cocaină pură. Am fost în Venezuela de două ori.
Prima dată când am fost, am înghițit cam un kilogram de cocaină.
Tipul mi-a spus că, în 30 de ani, n-a avut niciodată un pachet spart.
O fac foarte bine, am văzut cu ochii mei.
Au prese din alea.
Le fac de cinci, șapte și zece grame.
Eu le-am luat pe cele mai mici. Cele mai mari nu-mi încap pe gât.
Se pune într-o presă,
se sigilează cu folie transparentă.
Bagă degetul, leagă cu ață dentară și taie.
Apoi încă un deget, un nod în celălalt capăt
și fac așa de patru ori.
Apoi se bagă în miere pură și creează o barieră
care-l protejează de acidul din stomac, să nu se spargă.
Ca să-l înghiți, îl bagă în gheață, să-ți amorțească gâtul.
Înghițeam zece, apoi mă plimbam prin casă.
Apoi puțină supă de pui. doar o lingură de supă,
ca să se relaxeze stomacul.
Apoi îmi făceau o injecție și gata.
Prima dată când le-am înghițit, m-am culcat.
M-am speriat puțin. Credeam că o să mor.
Le-am avut în stomac trei zile.
Poți bea supă, bere sau whisky. Poți face orice.
Dar nu poți mânca prea mult.
Nu poți bea lapte sau iaurt,
n-ai voie lactate.
Am ajuns în Azore, am băut un pahar de lapte
și am zăcut în cadă, ca o găină.
Așa mi s-a zis!
Prima dată am mers la Porto Formoso în Azore.
Am fost prins fumând un joint
de vreo 500 de escudo, cred.
Nu, erau o mie de escudo. Nu, 500. Minimumul necesar.
Și am plătit 65.000 de escudo.
Judecătoarea mi-a zis: „Dle Rui, nu te iei de droguri mai tari, da?”
„Nu, doamnă.” „Stai pe astea ușoare.”
Apoi am ajuns în fața ei cu 2,5 kilograme de cocaină.
Ce naiba!
Și-a amintit fața mea!
Rui Couto a plecat în Venezuela. Avea combinații care l-au dus acolo.
A adus o valiză cu două kilograme de cocaină.
Rui Couto a ajuns la Lisabona cu alt tânăr pe nume Rui, din Ribeira Grande,
care fusese plătit să-și asume vina dacă se întâmpla ceva.
Era doar curierul,
cu valiza și trebuia să-și asume vina dacă dădeau greș, cum s-a întâmplat.
Rui s-a întors pe insulă, iar celălalt a rămas în arest la Lisabona.
S-au cerut și interceptări telefonice,
ca să aflăm ce pun la cale,
ce era de aflat acolo
și dacă chiar făceau trafic cu cantități mari de droguri.
Asta a fost cu o lună înainte ca insula să fie inundată de cocaină.
PACHETE PIERDUTE 16 IUNIE 2001
Oceanul pare calm la suprafață aici, în Azore,
dar există curenți în adâncuri.
Când s-a apropiat de coastă, Antonino Quinci trebuia să scape de marfă.
Am găsit mai târziu un jurnal
unde își ținea registrele și își monitoriza traseul.
Avea un semn și la două treimi de destinație,
între Venezuela și insulele Azore,
locul în care i s-a stricat cârma.
De acolo a reușit să ajungă la São Miguel.
Știa că trebuie să scape de marfă pentru a intra în port,
în caz că era verificat de vamă.
Nu putea avea drogurile la vedere.
S-a apropiat de nord-vestul insulei
și s-a îndreptat spre Pilar da Bretanha într-o șalupă.
Acolo se pare că a descărcat mare parte din droguri.
Apoi s-a îndreptat spre est,
de-a lungul coastei nordice, spre Capelas,
și, într-o peșteră din zona Capelas,
într-un golf mic, a decis să se ascundă
și să descarce restul drogurilor.
Exact când aducea cocaina la țărm,
în zona Capelas, a văzut un pescar.
Pescarul a văzut de la distanță că acesta aducea ceva la mal.
Quinci a legat barca
de navă și a decis
să se întoarcă spre vest, spre Bretanha.
Acolo a scufundat încărcătura cu ancora, cu un lanț.
A scufundat cocaina acolo.
Erau aproape 100 de kilograme acolo.
Ce a făcut? A împachetat drogurile în saci,
le-a pus o greutate…
Poate că ambalajul nu era destul de rezistent
ca să reziste curentului.
Probabil că de asta s-au spart sacii și a pierdut pachetele,
care s-au răspândit pe toată insula.
Au apărut pachete și pe coasta de nord, și în sud.
„Vărul tău vrea să vorbească cu tine.”
Într-o zi, l-am sunat și mi-a zis: „Sandro, suntem bogați.
Suntem milionari.
Trebuie să vii la noi.”
Atunci a ieșit la iveală totul.
Cineva a văzut, probabil. Se înghesuiau să găsească cocaina.
Nu vorbim de un pachet. Erau 100, 200, 300.
Erau o grămadă.
Când am văzut că era o barcă în Capelas,
un iaht care pierduse kile de cocaină sau le aruncase peste bord,
am mers la Capelas, să vedem dacă găsim și noi
un gram, două, să dăm o mică petrecere.
Mulți nu știau ce e.
Singurii care știau erau repatriații.
Nimeni nu ne-ar fi crezut.
Erau bani gratis.
Saci cu bani din ocean.
E același lucru.
Pe o insulă frumoasă. O insulă paradiziacă, superbă.
Kile de cocaină peste tot.
Am început să mă documentez. Nu era nimic pe internet.
Absolut nimic.
Cum se poate ca o asemenea tragedie în Uniunea Europeană,
în Europa, să nu fie raportată?
Am început să facem planuri,
să ne pregătim să mergem în Azore,
să facem publică povestea.
La Rabo de Peixe, am dat de niște adolescenți.
Am ajuns și le-am zis:
„Suntem din Spania și ne interesăm de ce s-a întâmplat în Rabo de Peixe.”
Au început să râdă.
Reacția lor a fost intimidantă.
Deodată, prietena noastră s-a sprijinit de un stâlp,
a scos un pachet de hașiș pe care tocmai îl primise
și a început să-l ardă.
S-au strâns vreo 20 de copii.
Apoi s-a deschis cercul de testosteron și a apărut Telmo.
TELMO RAPEXINHO (DIN RABO DE PEIXE)
S-a uitat la noi și a zis:
„Ce vreți, fetelor?”
Așa am reușit să intrăm în Rabo de Peixe.
Pe vremuri,
oamenii de aici chiar mureau de foame.
Prietenii mei
veneau la mine ca să mănânce, chiar erau hămesiți.
Cacao, zahăr, pâine, ton, năut.
Mâncam și năut, număram fiecare bob.
Împărțeam o conservă de năut în cinci sau șase.
Cârnați? Furam cârnați de la mama.
Conserve de cârnați. Se supăra pe mine.
Furam câte doi.
Și uneori mă ascundeam. Scoteam doi cârnați din conservă.
Îi aranjam să pară că nu lipsesc.
Pentru mama, dnă Margarida, pe atunci…
Când aveam 12 ani, mergeam la surfing cu aripioare.
Nu știam ce e.
Am spart pachetele, o mânjeam pe ziduri. Nu știam.
Coloram pietre cu ea, o împrăștiam și fugeam.
Copiii desenau pe jos cu ea.
„Maria îl iubește pe João”, „Luís e un nemernic.”
Voiam să jucăm fotbal într-o zi și nu aveam cretă
cu care să trasăm terenul.
Când colo, era deja trasat.
Trasaseră liniile pe teren cu pachetele găsite în mare.
Era multă, era împrăștiată peste tot.
Mulți credeau că-i de aruncat.
Multe pachete, nu știu… 20, 30, 40 aici,
zece, cinci sau șase acolo, 50 dincolo.
Multe kilograme.
În Calhetas, pe toată coasta noastră.
Pescarii le-au găsit în plasele lor.
Și pe insule.
Parcă mergeam la magazin să luăm un kilogram de zahăr. Abundență.
Am găsit un pachet în formă de minge, a scos un cuțit și l-am tăiat.
Am auzit un scârțâit. Am văzut că era din sticlă.
Când am spart-o cu o piatră, am văzut o pulbere înăuntru.
Ditamai pachetul.
Am scos un pic cu cuțitul și am gustat.
Nu știam ce e și un prieten care fusese în străinătate ani de zile
a zis că e făină și mi-a dat 400 de escudo.
Și era un pachet mare, atât de mare și așa de gros.
Era cam un kilogram de cocaină.
Toți povesteau același lucru.
Femeile dădeau peștele prin cocaină,
crezând că e făină.
Își puneau cocaină în cafea, crezând că e zahăr.
Parcă era un film SF.
E adevărat că ne-au povestit chestii nebunești,
dar le tot repetau.
Oamenii cu cap, cei de bună-credință, au predat-o poliției.
Dar ăia deștepți, mafioții, a început s-o adune. Normal.
Evident că au început să o adune. Știau ce să facă cu ea.
Mulți repatriați știau ce sunt drogurile.
Știau toate șmecheriile.
M-au prins cu 33 de pistoale și 2.000 de gloanțe.
Știau ce-i viața de cartier.
Viața asta implică droguri, implică prostituție,
implică jafuri de bănci, crime, orice.
La Capelas, l-am așteptat până la 02:00 pe tipul cu care urma să lucrăm.
Apoi a venit la 02:00
cu un gram de cocaină.
Am dat o mică petrecere,
cu câteva pahare, câteva liniuțe.
A doua zi, pe la ora 13:00,
a oprit o motocicletă în fața ușii mele
și m-am gândit că mă caută cineva.
A bătut la ușă. Era Rui Couto.
Venise cu o mănușă plină de cocaină.
A bătut, am deschis ușa, a intrat.
A intrat în bucătărie, a pus grămada pe masă și a zis:
„Ocupă-te de asta și vorbim diseară.”
Cel cu care am lucrat m-a întrebat dacă am heroină.
I-am zis că am vreo 100 gr.
M-am urcat în mașina lui și mi-a aruncat un pachet 300 gr.
Zice: „Cadou.”
Și Jacky a găsit multe kilograme la Capelas,
dar a venit și aici, a fost acasă la Rui.
Era cocaină. Pachete mari. Era plină mașina lui.
Mi-am zis: „Ăsta e nebun.” Cocaina miroase.
L-am întrebat: „Ai cocaină aici?
Ai cocaină prin toată mașina!”
„Rui, chestia asta mi-a mai distrus viața o dată
și o iau de la capăt.”
Chiar am purtat discuția asta.
Jacky a murit.
Am cumpărat opt kilograme în casa aia.
Voia opt milioane de escudo… Un milion pe kilogram.
Am început să ne târguim cu Rui, care se pricepe mai bine.
„Dar suntem prieteni. Ai putea să ne faci o reducere.”
Și am luat opt kilograme cu cinci milioane.
În mașină, mai avea două kilograme.
În portbagaj, avea cârnați, casolete și brânză,
apoi a început să vândă pahare de vin pline de cocaină. Era nebun.
Am vorbit cu el. Multe kilograme de cocaină.
A fost un miracol pentru ei.
„Nu!
Nu pot să cred că ne ajută Dumnezeu!”
Pentru mulți, a fost un miracol.
Într-o zi mă pregăteam de o oră de navigație
când, la intrarea în port, am văzut un iaht ancorat.
Când un iaht e ancorat, are o problemă.
Am întrebat dacă au vreo problemă și, desigur, mi-au spus:
„Da, avem o problemă cu cârma. Am vrea să acostăm.”
Toate reparațiile făcute
la părțile mobile ale unei nave,
cele de sub apă,
tot ce e scufundat, trebuie făcute pe uscat.
Nu poți repara o cârmă fără să faci o gaură în navă.
Erau doi membri ai echipajului.
Cel puțin cei de afară.
Și unul dintre ei, cel mai tânăr,
a venit cu un teanc de bani.
Pe atunci încă aveam escudo.
Un teanc gros bani.
„Vă plătim. Ajutați-ne să amarăm.”
Le-am spus că nu e nevoie de bani.
I-am ajutat să andocheze și gata.
Oricine ancorează înainte de anunța
sau se duce într-un port unde nu sunt prezente autoritățile
trezește imediat suspiciuni.
Dacă nu ești european și trebuie să intri în Europa,
primul lucru pe care trebuie să-l faci e să anunți autoritățile.
Când am ajuns la navă, era o scară
și cred că am strigat să iasă cineva afară.
Când s-a apropiat, am zis: „Poliția.
Avem un ordin de percheziție.”
Avea părul cam ciufulit. Avea părul lung și cârlionțat.
Era un tip înalt, de 1,80 m, poate 1,90 m.
Un tip mare și puternic.
A folosit o identitate falsă, Giovanni Speranza.
Cred că era italiană. Avea multe documente cu numele acesta.
De fapt, când am efectuat percheziția,
am găsit și alte documente
pe numele unui cetățean spaniol, Javier Gómez,
și unele pe numele lui Antonino Quinci. Credeam că e altă identitate falsă.
Dar nu, am aflat ulterior
că Antonino Quinci era numele lui adevărat.
Ne-a primit prietenește. Îl întrebăm pe cel percheziționat:
„Vrei să predai ceva ilegal
sau trebuie să căutăm?”
Quinci a spus că nu avea nimic ilegal.
I-am explicat în italiană ce urma să facem.
Aveam un câine dresat să detecteze droguri.
Îmi amintesc că era un cocker. Era un câine mic.
Câinele a urcat la bord și a căutat.
Toată nava mirosea a cocaină,
dar câinele nu a observat.
În timp ce câinele cobora,
l-am văzut pe Quinci răsuflând ușurat.
Se liniștise.
Și a venit să mă conducă de plecare,
ca și cum s-ar fi terminat, câinele nu găsise nimic.
I-am zis: „Nu plecăm încă.
Vom percheziționa nava. Acum ne apucăm de treabă.”
Cei care ascund droguri au o imaginație bogată.
Creează compartimente false, pereți falși.
Le pun în conserve,
care par a fi provizii pentru călătorie.
A trebuit să scoatem tot sau o bună parte
ca să începem să căutăm
în toată nava compartimentele ascunse,
unde puteau fi drogurile.
Am observat că Quinci era puțin îngrijorat.
Se simțea un miros puternic de cocaină.
Stătuse câteva săptămâni în baloturi, pe mare,
și nu poți ascunde mirosul, nu îl poți masca.
Am găsit aproape un kilogram, 960 de grame…
Un pachet din care a luat niște droguri pentru uz personal.
Atunci și-a dat el seama că jocul se terminase.
Îl prinseserăm cu drogurile acestea
și îl trăgea în jos și felul în care erau ambalate.
Pachetul de cocaină era identic
cu cele recuperate mai devreme.
Cele două pachete aveau legătură,
aveau aceleași caracteristici.
Un italian suspectat că a transportat o cantitate mare de cocaină pe iaht
a fost arestat în Ponta Delgada.
Drogurile confiscate sunt echivalentul a 2,5 milioane de doze.
PAULO LINHARES AVOCAT
Îmi amintea de imaginea piratului din copilărie.
Probabil pentru că era marinar, dar și arăta într-un anume fel.
Am fost la închisoare să vorbesc cu dl Quinci.
Era scump la vorbă.
O relație atipică avocat-client.
Ei își spun povestea adesea, ca să putem schița o strategie de apărare.
Nu s-a întâmplat așa.
Mi-a pus întrebări
și ezita să împărtășească informații.
Era foarte îngrijorat de extrădare.
Nu de faptul că putea fi închis în Portugalia, dar de extrădare.
Era intimidant prin prisma tăcerii tale,
prin privirea fixă,
prin perioadele lungi de tăcere, prin faptul că era foarte rezervat.
Era un om complet atipic.
Bună seara! Cât pentru 2,5 milioane de doze de cocaină.
456 de pachete cu droguri.
Drogurile s-au găsit de-a lungul coastei insulei São Miguel.
15 IUNIE 2001 DROGURILE ITALIANULUI
Cocaina e un stimulent.
Activează funcțiile corpului,
simți că ai mai multă energie, abilități crescute.
Dar e și un drog care poate declanșa
dezvoltarea psihozei,
paranoia, neîncrederea în lume și epuizare.
E ca și cum ai rula la 160 km/h în fiecare zi.
E un drog „de apetit”.
Din cauza efectului său asupra creierului,
cu cât iei mai mult, cu atât vrei mai mult.
Cocaina nu era lungită.
Era 98% pură.
„Ce naiba e cocaina aia?”
În mod normal, cocaina de pe piață e lungită.
Adaugă alte substanțe pentru a crește volumul și greutatea
și a crește profitul.
Cocaina transatlantică e mereu pură.
Dacă nu ajunge la 95%, e de 90 sau 85,
dar e mereu pură.
Ce găsești pe stradă e în jur de 10%, 15%,
poate 20% din ce e la sursă.
Nu prea vedeai cocaină pe-aici și nu era foarte puternică.
Când a apărut asta, era puțin prea…
- Drogul italianului a fost altceva… - A fost pur.
Îi spuneam „cocaina italianului”.
„Uite, e cocaina italianului, vezi?”
Cu cât e mai pură cocaina, cu atât e mai puternic efectul.
Fie are un efect mai puternic asupra creierului,
fie fac supradoză și mor.
Ăsta e ghetoul, prieteni.
Așa ceva vezi doar în filme.
Toți au fost educați.
Au fost educați de doguri.
Pentru că nimeni nu știa ce era.
Se vindea la pahar. Nu știau s-o pună în pungi.
O puneau într-un pahar ca s-o vândă. Până au rămas fără pahare.
Și pescarii?
Ei au găsit drogurile.
Ieșeau pe mare să prindă pește și au dat de droguri.
Și le-au dat cu 100-200.000 de escudo, pe nimic.
Cei cu bani o luau ieftin.
Dădeau 100-200.000 pe un kilogram, două sau trei…
Multă lume s-a îmbogățit.
Un băiat care făcea scufundări s-a trezit printre droguri.
A ieșit la suprafață și a văzut multe pachete plutind în mare.
S-a întrebat: „Ce-or fi?”
Apoi s-a uitat spre stânci și mai era un băiat
cu un sac vechi, în care îndesa pachetele.
Sacul era rupt, îl căra în spate
și tot cădeau pachete din el. Și el găsise multe.
Băiatul ăla obișnuia să bea mult.
Și, când bea, mergea prin cafenele și se lăuda cu kilele de droguri.
Și cineva l-a aruncat de pe stânci.
Cei care le vindeau ieftin nu știau cu ce au de-a face.
Nici nu știau cât de periculoasă era substanța.
Cu cinci mii de escudo luai un pachet mic. Plin de cocaină!
Era la îndemâna oricui, peste tot,
și nu se vindea la gram, ci la pahar.
Pe un pahar de cafea luai cinci euro,
cinci mii de escudo, ceva de genul ăsta.
Pe stradă. Nici măcar nu o ascundeau.
„Ce vrei? Ia!”
Băgau mâna în buzunar, și scoteau cocaina.
Cei care aveau cocaină, ca să facă bani, o vindeau…
Unul o dădea cu zece, altul cu opt, altul cu cinci.
Întrebau: „Vrei cocaină? Cât vrei?” „Atât.”
Nu exista control.
Problema era că nu mai aveau cui vinde. Toată lumea avea cocaină.
Puteai vinde drogurile
dacă le scoteai de pe insulă, în America, Canada, Portugalia, Europa…
Și cei de pe continent.
Au cumpărat câteva kilograme, s-o amestece cu altceva.
Ei știu cu ce.
Pe atunci, numai de cocaină se vorbea.
Italianul le-a arătat celor din Rabo de Peixe ce-i marfa bună.
Localnicii nu văzuseră o liniuță, darămite un kilogram.
S-a întâmplat ceva interesant.
Unii dintre cei care aveau legături cu italianul
sufereau de sindromul Stockholm.
Ne povesteau de un tip corpolent.
Nu agresiv, dar bine făcut.
Dar spuneau că era un om cumsecade.
Spuneau că are suflet bun, că nu era rău.
Îmi amintesc că am vorbit cu el și i-am spus
că pe insulă era haos, că era o catastrofă.
Și el s-a gândit o vreme și a zis:
„Bine, recunosc că e haos. Am văzut știrile.”
Fusese liber 15 zile
și urmărise situația la știri.
„Sunt dispus să-ți arăt locul.”
Dar am aflat mai târziu
că trebuia să aibă 705 kg de cocaină la bord.
Autoritățile spaniole monitorizau traficanții.
Era o rețea mare
care a importat între 22 și 25 de tone de cocaină pe an în Spania.
Prin Bilbao și Barcelona.
Nu cred că e adevărat.
Având în vedere capacitatea de transport,
când transporți o astfel de marfă, aduci cantități mult mai mari.
Un Sun Kiss de 14 m e o navă
care poate transporta între 3.500 și 4.000 de kilograme.
Se vorbea pe atunci că poliția găsise
doar o mică parte
din tot ce ajunsese la țărm.
Fusese mult mai multă decât ce s-a mediatizat
și ce s-a raportat oficial.
Am făcut calculele, erau 420 de kilograme,
pe care le-au încărcat la bord.
La tribunal, judecătorul a spus că erau 210 kg.
A repetat de trei ori.
I-am spus că e o minciună, că au fost 420 kg.
Și se supăra întotdeauna.
Umbla la aparatul de lângă el
și zicea mereu că fuseseră 210 kg.
Bine, fie, 210 kilograme.
AUTORITĂȚILE SUSȚIN CĂ S-AU CONFISCAT 750 KG,
ÎNSĂ LA ȚĂRM AR FI AJUNS 3.000 KG.
Nu văzusem în viața mea atâtea droguri. Era ca-n filme.
Toată lumea avea cocaină, toți consumam.
Asta era globalizarea, democratizarea.
Pescari, fermieri…
Democratizarea pare să aievea.
Se zicea că era un drog pentru bogați.
Clientul purta cravată, era avocat sau doctor,
jucător de fotbal sau afacerist.
Ăștia sunt clienții buni.
Nu mai era drogul elitelor, era al tuturor.
Ieșeam în club
și mergeam afară din cinci în cinci minute.
Băgam o liniuță și ne întorceam.
Toată lumea trăgea pe nas.
Într-o noapte, aici, am tras pe nas vreo 300 de grame.
Masa era plină ochi de cocaină!
Toată lumea avea cocaină în cluburi,
în baruri, în bordeluri… Și săracii, și bogații.
Era văzută drept o ascensiune socială.
Aveau acces la ceva
ce consumau doar cei din pătura superioară.
Am ajuns pe la 10:00-11:00. Toată lumea trăgea pe nas.
„Sandrinho!
Ce faci? Vrei o liniuță? E pură.”
Când consumi heroină, vomiți, ești palid.
Cu cocaina nu e așa.
Dacă obții efectul, ești amețit, apoi bagi o liniuță și-ți revii.
Te trezești și vorbești mult, ai multă energie.
Drogurile se vindeau pe stradă, de la om la om.
Pescari și muncitori,
oameni cinstiți, ne spuneau:
„Nu e frumos ce faceți!”
Oamenii mergeau la biserică, treceau pe lângă…
Am avut o întâlnire și am decis
că eu și colegii mei
urma să nu mai vindem droguri duminică,
într-o zi sfântă, nu era frumos.
Voi începe cu o știre îngrijorătoare din comunitatea din Ponta Delgada,
absurdă și totodată alarmantă.
Toată insula São Miguel este plină de cocaină.
18 IUNIE 2001 PRIMUL DECES
Primul deces prin supradoză.
Moartea a schimbat cursul
anchetei în desfășurare
și felul în care era prezentată știrea.
E trecut de ora 15:00.
Secția UPU a spitalului Ponta Delgada din Azore are o urgență.
Am fost la spital
și am avut norocul, să zic așa…
Am avut ghinionul de a vedea
o doamnă care era scoasă din ambulanță
într-o stare groaznică…
În fine.
Femeia a consumat prea multă cocaină.
Viața ei e în pericol și trebuie acționat rapid.
Au trecut pe lângă mine pe coridoarele spitalului.
„Încă un caz” a spus persoana care era cu noi.
„Încă un caz de supradoză.”
În acest caz, era în pericol,
dar a ajuns la momentul potrivit
ca să putem lua măsuri
pentru a-i proteja imediat căile respiratorii și sistemul cardiac.
Am început să vedem un aflux de oameni care consumau cocaină,
mulți dintre ei pentru prima dată, în stare clinică foarte gravă.
Echipa UPU avea o nouă dinamică.
Nu eram pregătiți de acest tip de pacient.
Spitalul era copleșit.
Erau zeci de oameni, un aflux imens de oameni,
cu supradoză de cocaină.
Două, trei, patru, cinci supradoze la rând.
Multe supradoze la rând. Au murit oameni în fiecare zi.
S-au raportat 20-30 de decese.
Eu nu cred. Au fost mai multe.
Situația era dramatică și a avut urmări grave, desigur.
Problema s-a agravat, iar în anii următori,
s-au înregistrat multe victime
din cauza acestei probleme.
Am avut doi prieteni care au murit de supradoză.
Drogul a ucis mulți oameni. Mulți băieți.
Problema era foarte gravă
și ar fi trebuit să atragă mult mai multă atenție,
chiar dacă totul se întâmpla în culise.
Ne simțeam abandonați.
Dacă ar fi conștientizat pericolul în care se aflau
și ar fi știut că viața lor se poate încheia brusc,
fără sens, la o vârstă fragedă…
Dacă asta ar fi ceva
care i-ar feri de droguri,
mesajul pe care l-aș transmite ar fi: „Încetați!”
Un avertisment dur.
„Nu mai faceți asta!”
Au existat situații alarmante.
Au fost și copii foarte mici, de 12 sau 13 ani,
care își injectau cocaină direct în sânge.
Era ceva incredibil, foarte grav.
Am reușit să stau o săptămână fără să mănânc.
Nopți și zile aici.
Ne-a spus că a consumat
circa jumătate de kilogram de cocaină.
Și-a înțepat vena
cu acul unei seringi de 200 ml.
Seringile alea cu care injectează vacile.
A oprit hemoragia inițială,
și-a legat seringa ca pe o atelă
și a consumat cocaină patru sau cinci zile.
Voia să folosească tot ce avea.
Nu voia să vină cineva să-i ia „bunătatea”
și a ales să consume el toată cocaina.
Oamenii deja nu mai puteau să tragă pe nas.
Era de parcă erai răcit.
Nu mai puteai să tragi pe nas. Aveai nasul înfundat, nu puteai.
Oamenii începuseră să fumeze cocaină.
De asta am compus melodia „Crack na Cozinha”.
Crack e diferită de cocaina clasică.
Devii mai paranoic. Mai nebun.
Totul a început în jurul orei 8:30,
când un bărbat de 24 de ani fugea, probabil de poliție,
și a intrat în garajul casei de pe Rua Cidade de San Leandro.
„Ce cauți aici?” „Fug de poliție…”
Apoi a început să-mi spună o poveste despre drogurile găsite în Rabo de Peixe.
Timp de peste două ore, au încercat să-l convingă să nu se sinucidă.
Cu seringa în mână, amenința întruna,
până când o cunoștință a victimei sinucigașe
a pus capăt situației.
1 IULIE 2001 ARRIVEDERCI
Prietenul meu, Tony,
își petrecea weekendurile în închisoare din cauza permisului de conducere.
TONY ARRUDA LIGA DEVALLES
81-82 LOCUL DOI
Mi-am pierdut permisul de multe ori.
Judecătoarea spunea: „Iar, dle António?” De multe ori…
Eram închis în weekenduri.
Și, deși eram închis în weekend, tot conduceam.
Judecătoarea spunea: „Dle António, iar? Nu mai știu ce să fac cu tine.
Va trebui să dați din nou testul.”
Chiar m-a ajutat mult.
Eram nevoit să stau închis. Mergeam în celula de la etajul doi.
Dar erau mulți expatriați acolo, mulți cunoscuți, prieteni…
„Bună, Tony! La a doua celulă, la etajul doi!”
Minunat!
Mâncarea era bună.
Mulți ajunseseră aici de pe continent
și ziceau că e ca la hotel.
Da, cam așa e.
Porțiile sunt generoase. Mănânci bine aici.
Dincolo mănânci doar pește și orez.
Dar l-am cunoscut pe italian când eram închis în weekenduri.
Când a ajuns la închisoarea aia,
italianul sigur mai fusese închis.
Într-o închisoare de înaltă securitate.
Când a văzut zidurile mici ale închisorii,
a zis: „Asta nu e închisoare, e școală.”
Italianul nu vorbea cu multă lume,
singurul cu care a vorbit a fost Tony.
Nu voia să fie închis, dar, din câte mi-am dat seama,
mai evadase din altă parte și fusese prins de multe ori.
Tony era închis vineri și pleca abia duminică după-amiază.
Era închis în weekend.
Vorbea puțină engleză, portugheză și spaniolă.
Așa l-am cunoscut.
Vorbea cu oamenii, dar nu se făcea înțeles.
S-au adunat și, într-o zi…
În timpul pauzei, în curte,
el nu a jucat niciun meci.
S-a dus în spatele curții,
spre autostrada de coastă.
Zidurile erau mici.
Erau niște bănci de ciment în curte.
Când mingea cădea în bulevard,
se urcau pe bănci, așteptau să treacă cineva,
apoi băieții se ridicau și strigau: „Aruncă-ne mingea!”
Și o aruncau înapoi.
Când am fost eu la închisoare, zidul avea 1,20 m.
Mă urcam pe bancă și le ceream pietonilor să-mi dea mingea.
Nu era nicio minge. Ei căutau.
Nu găseau nimic.
Gardianul a bătut la ușă cu cheia.
Se știa. S-au tot plimbat în cerc,
italianul a continuat să dea roată curții.
Apoi, a sărit.
A sărit peste zidul ăla mic cu o plasă amărâtă, direct în șosea.
Paznicul era în turn cu o pușcă.
Dar italianul a spus: „Nu mă omorî!”
A zis „Ciao” și a fugit.
Și Tony îl aștepta cu motocicleta.
Eu așteptam acolo.
Era curajos, dar la fel și eu. Amândoi am fost foarte curajoși.
Gardienii au zis că era o motocicletă mare și că a dispărut repede.
Cu o motocicletă mare, scapi mai repede.
Dar nu, era un scuter.
A sărit pe motocicletă și am plecat.
Și, în haosul de pe străzi, cu atâtea motociclete în oraș,
cu cască, cine să-și dădea seama că e italianul?
Am fugit pe drumuri de țară, drumuri de pământ,
am coborât la Ribeira Seca și am urcat la deal
pe drumurile de țară, până la punctul de observație.
Am auzit vestea despre evadare.
Incredibil.
Era aproape de prânz, iar pauza se apropia de final.
Antonino Quinci a sărit peste gardul cu sârmă ghimpată,
paznicul a tras câteva focuri de avertizare,
dar a fugit pe autostradă…
Pe zidul actual al închisorii,
se vede clar cât de înalt era.
Nu e nici pe departe la fel.
Directorul închisorii a zis „mersi”.
„Datorită ție și știrilor tale,
Direcția Penitenciarelor
a decis să autorizeze fondurile pentru înălțarea zidurilor.”
Nu m-a surprins.
Eram acasă, am auzit știrea și le-am zis alor mei că era clientul meu.
A fost uimitor că a fugit,
mai ales pentru mine, căci era clientul meu.
Totul avea legătură cu el. Iahtul italianului, cocaina lui,
accidentul lui…
Dar dispăruse fără urmă. Nimeni nu știa nimic de el.
În ziua în care a fugit,
Rui Couto, un prieten de-al meu, și eu
merseserăm în oraș ca să luăm câteva grame de heroină.
Aveam vreo 20 sau 30, nu-mi amintesc exact.
Când am ajuns la Lomba da Maia,
care are un drum care duce la Furnas,
am văzut mulți polițiști și un blocaj rutier.
Aveam 20 sau 30 de grame în mașină.
Eram îngroziți. „Până aici ne-a fost.”
S-a uitat la noi în mașină și ne-a spus să deschidem portbagajul.
S-a uitat în portbagaj și a zis: „Bine, noapte bună!”
Le-am spus „noapte bună”, derutați.
„Ce fel de percheziție e asta?”
Au căutat peste tot pe insulă.
În Ribeira Grande și în Rabo de Peixe mai erau două blocaje.
Încă unul în oraș. Nu înțelegeam.
Abia a doua zi, de la știri și din ziare,
am aflat ce se întâmpla.
PRIZONIERUL EVADAT, DE NEGĂSIT
POLIȚIA CONTINUĂ RAIDURILE
Am rugat un coleg să-mi împrumute mașina lui,
pentru că nu aveam cască.
Mi-am amintit că am un prieten în Achadinha, Rui.
L-a luat pe italian pe motocicletă și l-a dus acasă la Rui Couto.
Tony m-a întrebat dacă vreau să cumpăr câteva kilograme de cocaină.
„Nu vreau. Am destulă deja.”
„Proprietarul e afară.” „Ce vrei să spui?”
„Italianul evadat din închisoare.”
„E în fața ușii mele? Adu-l înăuntru.”
Nu știam că, după câteva zile,
aveam să-l găzduiesc pe proprietar în casa mea. Ce naiba?
Rui se gândea cum l-ar putea ajuta pe tip.
Îi găsise unde să doarmă.
I-am dat o bere și i-am comandat o mâncare de caracatiță,
iar el mi-a cerut telefonul.
I l-am dat și mi-a cerut o tinctură pentru picior.
Avea pantaloni și un trening pe dedesubt.
Sărise peste sârma ghimpată și se tăiase la picior.
Mi-a cerut tinctură și i-am dat.
Apoi și-a sunat prietenul
și l-am auzit spunând că era cu o familie bună.
Când a închis telefonul,
l-am întrebat și a spus că nu vrea să-i facă probleme familiei mele,
dar nu știa că vindeam droguri.
Eram o mână de oameni.
Aveam șase sau șapte ofițeri la Antidrog.
Aveam multe probleme de rezolvat și nu aveam oameni.
Am căutat pe coastă în lung și-n lat.
Căutam și alte pachete.
Poliția era prezentă adesea în cafenele, pe stradă…
Pe atunci, oamenii nu știau că poliția putea avea mașini sub acoperire.
Au prins mulți oameni cu mașinile alea.
Poliția era peste tot, mai ales în Rabo de Peixe.
Au făcut percheziții luni bune.
Uneori, eram la ușă, pe cale să percheziționăm o casă,
iar ei strigau: „Vine poliția! Vine Lopes!”
Așa se avertizau.
Când o căutau, era deja ascunsă.
Oamenii o ascundeau în pereți, pe câmpuri…
Niciodată în casă, mereu afară.
Furau droguri de la alții.
Uneori le lăsau acolo mult timp și se știa
că, dacă lași multe kile acolo, vin șobolani.
O ascundeau, apoi o căutau după șase luni și mai aveau doar puțin.
Mai rămăsese puțin din zece kilograme. S-au distrat șobolanii.
Rock-and-roll.
Și șobolanilor le plăcea marfa.
Am avut și un coleg din poliție
care a făcut trafic cu droguri.
A păstrat câteva kilograme de cocaină pentru el.
A fost arestat și dat afară.
Uneori trebuia să fug de poliție. Mă temeam de ei.
Îmi era frică. Erau mulți polițiști.
Mulți au făcut bani, mulți s-au îmbogățit.
Asta a dus la jafuri,
furturi.
A dispărut mult aur, diamante.
Apoi au început să consume. Nu știau ce trăgeau pe nas.
Banii se duseseră
și cocaina a băgat mulți oameni la pământ.
I-a distrus.
Pe lângă dificultatea
de a încerca să oprești traficul și să aduni cocaina de pe piață,
trebuia să-l mai prindem și pe Quinci.
În mod ciudat, nu mai știam nimic de italian.
Și asta ne-a trezit curiozitatea.
Dar doar puțini oameni știau că e aici.
Prietenul meu de pe barcă știa.
Și unchiul António, prietenul meu drag, știa.
Pacheco nu știa, și era cel mai bun prieten al meu.
Rui încerca…
Știi ce zic?
Nu mi-a spus că italianul cu cocaina era acolo.
N-a vrut să-mi spună. Nu știu de ce.
A stat aici trei săptămâni și nimeni nu știa.
Eu îmi vedeam de treburile mele și el era în casă cealaltă.
Aveam vreo 400 de baloturi de iarbă acolo.
I-am dat o lampă fluorescentă reîncărcabilă.
Avea și Johnnie Walker și țigări.
I-am dat tot ce voia.
Și mi-a spus că odată n-a mâncat două săptămâni.
Amestecase cocaină cu tărâțe și o fumase, ca să-și potolească foamea.
António a cumpărat cartele telefonice.
Vreo 20 de cartele sau ceva. Pentru cine erau?
O folosea pe fiecare doar câteva secunde, ca să nu pornească înregistrarea.
În caz că îl asculta poliția.
Apoi am început să vorbim
și mi-a spus: „Rui, eu plec mâine,
iar săptămâna viitoare fac rost de transport. Asta e viața mea.”
A început să facă planuri cu vărul lui
despre cum îl vor scoate fără să vadă nimeni.
Prin port nu se putea.
L-am cunoscut pe nepotul lui. Și pe nepoata lui.
M-au îmbrățișat în lacrimi, mulțumindu-mi pentru ce am făcut pentru unchiul lor.
Venea un trauler din Madeira,
trecea prin partea de nord.
Urma să îl preia acolo și să scape.
Voia să îl ia o navă și să-l ducem noi…
Urma să-l ducă un amic la Formigas.
Părerea mea, cum i-am spus inspectorului-șef João Soares,
era că trebuie să avem răbdare.
Probabil se ascundea undeva
și urma să scape de-aici…
Eu am zis că ar putea să plece într-o lună.
16 IULIE 2001 RAIDUL
O singură dată l-am percheziționat pe Pacheco și de două ori pe Rui Couto.
Ultima zi de căutări, după 30 de zile, a fost luni, 16 iulie.
Din cauza celor 2 kg de cocaină din Venezuela.
Luni, la 06:15, suntem aici,
formăm echipa și începem căutările.
Când au intrat în casa mea, am întrebat: „Poliția?”
Am deschis ușa și am zis: „Iar poliția?
Ce mai vreți?” I-am lăsat să intre. Nu aveam nimic de ascuns.
Când am deschis ușa, se agitau…
Le-am zis: „Ce-i cu atâtea arme? Lăsați-le jos.
Am soția și copilul aici.”
„Îmbrăcați-vă, domnule.” Eram în boxeri.
M-am îmbrăcat.
Le-am zis: „E vorba de droguri? Nu am droguri aici.”
„Stai pe loc!” „Nu e nimic de genul ăsta aici.”
Am uitat că în sufragerie aveam o cutie cu heroină
și una cu cocaină.
Am ascuns cocaina sub peria de WC.
Polițiștii m-au văzut trecând pe la geam. Le-am spus că leg câinele.
„Bine, pentru că altfel ți-l ciuruim.” Mi-am zis că e nebun.
Poliția a descins la mine și la Rui în același timp.
Mi-am luat telefonul.
Mi-a văzut telefonul și cheile.
A zis: „Al cui e telefonul?” „E al meu.” „Lopes, ia-i telefonul.”
Am luat telefonul și l-am dat de perete, de a ricoșat.
Uite în ce hal e casa asta!
Casa era frumoasă și curată când am venit aici.
Acum e complet altceva. E distrusă.
Rui era în camera asta.
Era nervos
că era din nou supus unei percheziții.
Îl luaserăm prin surprindere, era supărat.
E normal să vedem asemenea reacții.
Așa era Rui Couto când a venit.
E alt om azi.
Nu cred că am găsit nimic important în casa lui,
cu excepția a 250.000 de pesete.
Suntem la 2.000 km de Spania.
Ce căuta el cu echivalentul de 1.250 de euro într-o casă din Azore?
Am căutat prin toată casa.
Nu arăta așa, desigur. Casa era curată.
Era ceva normal să ascundă droguri,
bani, cântare și alte obiecte incriminatorii în afara casei,
nu acolo unde căutam de obicei.
Am căutat pământ afânat sau gropi
în care putea fi ceva.
Am verificat întreg perimetrul
și ne-am apropiat de valea aia,
care e deasupra unui teren,
la doi metri mai jos.
E o barieră naturală acolo
și are și o dependință.
Am venit să aruncăm o privire
și am auzit un zgomot dedesubt.
Ne-am apropiat de marginea proprietății
și mi-am dat seama că era o ușă acolo.
Când am ajuns în zona asta,
mi-am dat seama că era o platformă aici.
Era o platformă cam la doi metri înălțime.
Era acoperită cu paie. Dincolo nu se vedea.
Paiele erau date la o parte spre colțul acela.
Se vedea o potecă printre paie.
Se vedea că cineva trecuse pe acolo de mai multe ori.
În acel moment, neștiind cine era acolo,
mi-am scos arma
și m-am dus spre perete.
Am mai făcut câțiva pași și am auzit…
vocea lui Quinci.
Mi-a spus în italiană: „Stai, nu trage!”
Nu mi-a venit să cred.
Când s-a ridicat și s-a uitat la mine, a spus…
A spus ceva în italiană.
„Tot tu, Lopes. Ești un drac împielițat.
Ești demonul meu.”
I-am zis: „Nu, ești doar în locul și la momentul nepotrivit.”
Așa că l-am arestat pe Quinci.
A fost noroc chior, dar singur îți faci norocul.
Musai. Nu îți bate la ușă.
Ofițerii de la Rui i-au sunat pe polițiștii care erau cu mine în mașină
și au zis: „L-am găsit pe fugar.”
Eu am zis: „Ce fugar?” „Fugarul!”
„Ce fugar?” „Fugarul italian!”
„Ce baftă pe voi!”
ITALIANUL ARESTAT
M-am urcat în mașină. A apărut în ziarul de dimineață.
„Fugar găsit în Achada do Nordeste.”
Am ajuns la secția de poliție,
iar Pacheco era în același jeep ca italianul.
Au sosit și italianul a spus: „Apă, te rog.”
Pacheco a spus: „E italianul.”
Iar ofițerul a spus: „Nu știai cine e?”
Dar Pacheco chiar nu știa. Au crezut că glumește.
Când am ajuns, Pacheco a spus: „A fost la tine acasă?”
La naiba…
L-au dus pe italian înăuntru și eu am rămas afară în mașină, singur.
Mașina era în mijlocul drumului.
Șoferii de taxi se holbau, de parcă eram polițist.
Am coborât din mașină, am închis portiera și gata!
Am intrat și am sunat la sonerie.
A răspuns portarul. „Mă lăsați aici?”
A deschis o ușă și am intrat. Nu l-am mai văzut de-atunci.
11 ani de închisoare este sentința primită de Antonino Quinci,
un italian care, acum șase luni,
a inundat insula São Miguel cu cocaină.
Tribunalul Ponta Delgada a dovedit
că cele circa 500 de kilograme confiscate în iunie proveneau de pe nava lui Quinci.
Au avut loc zeci de supradoze în rândul tinerilor, și trei decese.
14 DECEMBRIE 2001 PROCESUL
Am primit nouă ani de închisoare.
Șase ani și opt luni. Apoi a urcat la 11.
Nu merită drogurile.
I-am spus odată judecătorului:
„Îmi dați șapte, opt sau nouă ani de închisoare
pentru trafic de droguri?”
M-a întrebat dacă am ceva de spus și i-am zis.
Mă condamna ca traficant de droguri?
Un traficant de droguri e cineva care are bunuri
și face bani din asta.
Eu cheltuiam banii tatălui meu.
Trebuie să facem distincția între cei cu intenții criminale,
care intră în lumea drogurilor doar pentru profit,
și cei care vând ca să facă rost de bani pentru droguri.
Trebuie să facem distincția.
Cei din urmă sunt bolnavi și ajung infractori din cauza dependenței,
iar primii sunt infractori care vor să facă profit.
Sentințele ar trebui să fie aspre în astfel de cazuri,
pentru că au loc multe decese din cauza traficului, a consumului,
iar traficanții trebuie pedepsiți aspru.
Când am intrat la închisoare,
mi se cojea pielea de pe mâini
de la cocaină, pentru că o dozam, o împachetam.
Am ajuns la infirmerie, iar asistenta a spus:
„Dle Rui, ați umblat cu chimicale și n-ar trebui să faceți așa ceva.”
I-am zis: „Aveam mâinile așa dinainte, de la cocaină.”
La ora 19:00, când ne închid, apar și drogurile.
Bat la ușă.
„Rui, pregătește niște folie ca să încerci asta.”
Cine ne oferea drogurile? Gardianul.
Un prieten de-al meu a venit la închisoare să ia hașiș. Afară nu găsea.
Am luat șapte pachete din celulă ca să-i duc,
iar gardianul a spus „Dar te plimbi ceva.”
I-am zis că trebuie să iau documente pentru avocat.
Am avut șapte pachete în foi de hârtie.
Afară nu găseai hașiș. Închisoarea era plină.
Ce naiba?
Nu era nimic. A venit să ia de la noi.
Poliția n-a găsit cocaina din casa lui Rui
pentru că Rui, când a bătut poliția la ușă,
a luat o casoletă mică.
A ascuns-o în baie.
Avea o perie pentru WC
și a pus casoleta dedesubt,
cu peria deasupra.
Normal că poliția nu a vrut să se atingă de ea.
A găsit fratele lui casoleta.
Luis m-a vizitat odată la închisoare și apoi nu l-am mai văzut.
A luat mașina lui Rui, care era parcată acolo.
A tras pe nas sau s-a injectat cu cocaină, nu știu.
Se îndrepta spre Nordeste și a ratat o curbă.
A căzut într-o prăpastie adâncă și a murit.
Și acolo a rămas. E aiurea.
Câteva săptămâni mai târziu,
tata era supărat că nu și-a crescut copiii cum trebuie.
La înmormântarea fratelui meu,
verii mei l-au găsit pe tata în casă, cu un cuțit, încerca să-și ia viața.
Era deprimat. Tata a fost un om bun.
Era un om bun.
A venit un tip de pe continent la închisoare.
A venit la mine și a spus că i s-a spus în închisoare
că italianul ordonase uciderea fratelui meu.
Îți vine să crezi că a inventat așa ceva? L-am pocnit de nu s-a văzut.
Că a vorbit despre fratele meu.
Apoi l-am pocnit din nou pentru că era mincinos. Știi ce zic?
Tot simțeam că am omis ceva.
Era vorba de Quinci.
Și el părea o victimă,
mai ales când ne-am dat seama că probabil nu a acționat singur.
De ce și-a asumat toată vina în povestea asta, toată responsabilitatea?
A dat înapoi când a fost interogat.
A zis că nu ne-a arătat locațiile…
Avea dreptul la apărare, a profitat.
Cred că a fost sfătuit de avocatul său
să scape de responsabilitate, de povara grea
a haosului pe care l-a creat pe insula São Miguel.
Ne-am dat seama că lipsea o piesă din puzzle.
Unde e Quinci?
Antonino Quinci a ajuns la Coimbra,
la închisoarea din Coimbra, unde își ispășea sentința.
A încercat să vândă niște hărți de comori.
Quinci a făcut hărți ale insulei și punea un X unde era comoara.
Oamenii cumpărau harta și veneau aici, în Azore,
ca să caute drogurile
în locul marcat cu X
pe o schiță a insulei.
Acel X pe un milimetru de hartă
era cât zece kilometri de coastă,
era imposibil de găsit.
L-am întrebat despre hărți și a râs,
cu privirea lui veselă, și a spus:
„Așa îmi cumpăr țigări.” A spus ceva de genul ăsta.
El a mers mai departe, cu povestea lui cu traficul de droguri.
În Rabo de Peixe, oamenii au continuat să cadă victime drogurilor.
Viața e un ciclu permanent, nedrept.
Trebuie să recunoaștem
că operațiunea
de recuperare a cocainei
a marcat punctul culminant al consumului de droguri în São Miguel.
A durat ani de zile.
O petrecere care a durat patru, cinci, șase ani.
Cluburile erau pline.
Toată lumea trăgea pe nas în baie.
Oriunde vedeai cu ochii.
Rock-and-roll toată noaptea.
Cocaina a făcut înconjurul lumii.
Boston, New York, Montreal, Toronto,
Providence, Rhode Island…
Au ajuns acolo cu avionul și pe mare.
Le puteai scoate în două feluri.
Ca o persoană. Cum vizitează Portugalia un american?
Câinii antidrog din Azore…
Cred că ăia caută brânză. Nu știu ce-i cocaina.
Cei deștepți au făcut bani și au fugit în Canada și America.
Au investit în cafenele, baruri, apartamente și altele.
Și mai știu și câțiva care au îngropat saci de bani și i-au pierdut.
Dar mulți dintre ei nu avuseseră bani în viața lor.
Ei au avut cel mai mare succes.
Și-au economisit banii. Nu mai văzuseră așa sume.
Se credeau milionari, bogați…
A fost mană dumnezeiască.
Chiar și azi, după 20 de ani,
se spune că mai e niște cocaină pe ici, pe colo.
Aici.
Aici, pe toată strada asta.
Pe potecile astea, pe aici.
În 2009,
am plecat din Azore și am venit aici.
Aici s-a născut fiul meu, Lesandro,
Lesandro Prince. G3. Avea 900 de grame când s-a născut.
Când s-a născut, era conectat la aparate
și nu știam dacă avea să supraviețuiască.
Tata mi-a zis:
„Acum ai mai mulți copii, trebuie să fii înțelept.”
Așa că i-am promis
că nu voi mai vinde droguri,
că nu mă mai bag în chestiile alea,
că-mi schimb viața.
Tot ce am făcut, bine sau rău, a ajuns la copiii mei,
ca să le meargă lor mai bine.
Tata spunea: „Asta-i ca să-i pui capăt.”
Tata nu m-a dus la bancă
sau la pescărie…
Înțelegi?
Eu asta le dau mai departe copiilor mei.
Ca să știe ce trebuie să facă pentru viitorul lor.
Am o legătură specială,
nu doar cu povestea asta, dar și cu Rabo de Peixe.
Sunt multe probleme acolo, dar peste tot sunt necazuri.
Poți pleca din Rabo de Peixe, dar nu scapi de el.
Tot rămâne ceva magic.
Dacă ajungi la închisoare,
viața ți se dă peste cap.
La închisoare,
anii petrecuți acolo te închid în tine.
Nu m-am deschis prea mult față de copiii mei.
A durat ceva timp, vreo trei sau patru ani.
Apoi mi-am dat seama că trebuie să devin din nou persoana care eram înainte.
Persoana jovială, care glumește mereu…
Asta a fost.
A fost nasol.
Dependența e ca un dragon adormit.
Adormi când ești sub tratament
și reușești să te abții o vreme.
Dar bestia se trezește,
dependența de droguri.
Se poate trezi în orice moment mai dificil,
când are loc o situație neașteptată.
O despărțire, moartea unei persoane dragi, sau altceva,
eventual o concediere.
Bestia aia doarme acolo, dar își poate ridica capul oricând.
Am ajuns dependent de chestia aia sintetică
și am pierdut tot ce aveam mai drag.
Mi-am pierdut familia, tot, omule.
Am făcut lucruri care nu mă caracterizau.
Chestia aia te transformă.
Aș vrea să dau timpul înapoi.
Mi-am pierdut soția, copiii…
Draga mea soție.
Banii câștigați ușor dispar cât ai clipi.
Nici asta nu e bine.
E nasol să te părăsească familia.
Da.
Și apoi, când am avut copilul în spital,
m-am rugat mult.
Am zis: „Doamne, ajută-mă!
Dacă fiul meu supraviețuiește,
o să mă opresc.
O să ies din treaba asta care face rău,
care otrăvește oameni.”
Asta a fost tot. A fost o promisiune de care mă țin și azi, slavă Domnului…
Nu vreau să mai aud de așa ceva, să mai am de-a face.
Pentru mine, e o mizerie.
E un rahat care distruge familii.
E o viață plină de minciuni,
în care ești înconjurat de turnători,
o viață de…
Prietenul tău cel mai bun te poate împușca în ceafă
dacă ai prea mult.
Când umbli cu droguri, nu există prieteni.
N-ai prieteni în viața asta.
DUPĂ PRONUNȚAREA SENTINȚEI,
RUI COUTO A INTRAT ÎN DEPRESIE DUPĂ DECESUL FIULUI SĂU.
A ABUZAT DE DROGURI ȘI A FOST ARESTAT.
ÎN PREZENT, AȘTEAPTĂ SĂ PRIMEASCĂ TRATAMENT PENTRU DEPENDENȚĂ.
PACHECO ȘI-A REFĂCUT VIAȚA
ȘI LOCUIEȘTE ÎN ACELAȘI SAT.
NU A MAI FOST ARESTAT.
Durează ceva să produci aceste motoare, cu toate componentele astea.
TONY A FOST DEPORTAT DIN SUA ACUM 25 DE ANI
ȘI NU A REUȘIT SĂ SE ÎNTOARCĂ.
VISEAZĂ SĂ REVINĂ ÎNTR-O ZI, SĂ-ȘI VADĂ FAMILIA.
TELMO ARE O AFACERE DE SUCCES ÎN DOMENIUL DISTRIBUȚIEI DE PEȘTE.
ÎNCĂ LOCUIEȘTE ÎN RABO DE PEIXE.
Pe partea asta, la colțurile astea. Tot ce vezi aici.
SANDRO G LOCUIEȘTE ÎN SUA CU SOȚIA SA ȘI CEI TREI COPII.
ARE O FIRMĂ DE CONSTRUCȚII DE SUCCES, CU PESTE 40 DE ANGAJAȚI.
NU POATE PĂRĂSI TERITORIUL SUA.
NU A MAI FOST ÎN AZORE DIN 2013.
ÎN 2021 QUINCY A FOST ARESTAT ÎN BRAZILIA
PE O NAVĂ CU 630 KG DE HAȘIȘ.
A ARUNCAT DROGURILE ÎN APĂ.
A FOST PRINS ȘI POLIȚIA A RECUPERAT PACHETELE.
A PRIMIT 9 ANI DE ÎNCHISOARE.
A EVADAT DIN NOU ȘI ESTE CĂUTAT DE POLIȚIA DIN BRAZILIA.
ÎN CIUDA SĂRĂCIEI, RABO DE PEIXE ESTE O ATRACȚIE TURISTICĂ.
MII DE TURIȘTI CURIOȘI VIZITEAZĂ SATUL.
POVESTEA SATULUI RABO DE PEIXE
A INSPIRAT UNUL DINTRE CELE MAI DE SUCCES SERIALE.
RABO DE PEIXE S-A SCHIMBAT PENTRU TOTDEAUNA.
Mi-e dor de patria mea
Hai, hai, hai
N-o să ne oprim
Toți vorbesc
Așa e
Iar golanii fumează
Mă așteaptă soarele
Pe malul mării
O să vezi că toți vorbesc
Despre Azore și Portugalia
Rabo de Peixe, cei mai tari
Toată lumea dansează la petrecere
Eu mereu petrec
Și mâine?
Mâine voi fi la petrecere
Mereu sunt la petrecere