Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SANTO ANDRÉ SÃO PAULO
2 februarie,
aniversarea noastră.
2 FEBRUARIE 2008
Eu și iubitul meu suntem foarte apropiați.
Și fericiți.
Îl iubesc
necondiționat.
Eloá și Lindemberg,
iubire eternă.
OPT LUNI MAI TÂRZIU
Un sentiment de răzbunare.
Mulți vor plăti pentru asta.
Mulți vor suferi și vor plânge.
POLIȚIA
13 OCTOMBRIE 2008 21:00
M-a sunat poliția de pe telefonul soțului meu.
M-am speriat imediat.
Am întrebat: „A avut un accident?
L-a lovit cineva? E teafăr? Poate vorbi?”
Mi-a zis: „Nu, e teafăr.
Dar fiica dumitale e încuiată în apartament.
E închisă. Iubitul ei a închis-o acolo.”
OSTATICA ELOÁ: ÎN DIRECT LA TELEVIZOR
MDLPA - 13 OCTOMBRIE 2008 14:00
În ziua răpirii,
când am sosit acasă,
am tot bătut la ușă…
Am tot strigat, am coborât, am țipat, dar n-a răspuns nimeni.
Mi-am zis că sora mea doarme.
„Nu se poate!”
Când am ajuns acasă, l-am văzut pe Douglas
stând în fața clădirii.
Mi-a spus că Eloá dispăruse. „Cum așa?”
Atunci a strigat din casă: „Înapoi sau trag!”
I-am recunoscut…
„Lindemberg, tu ești?”
„Sunt înăuntru și nu ies decât mort.
O omor pe Eloá.
Îi omor pe copiii de aici și pe Nayara.”
Înăuntru erau Nayara, Victor și Iago.
Când am aflat că erau înăuntru,
nu mi-a venit să cred.
Nu-mi venea să cred că se întâmpla așa ceva.
5 ORE DE LA RĂPIRE
A zis să nu chemăm poliția. I-am spus că n-o fac.
Tatăl lui Victor era îngrijorat că fusese plecat toată ziua
și a oprit poliția ca să ceară ajutor.
Când m-a dus în zonă, mi-am dat seama că era problematic.
La mai puțin de 200-300 de metri,
erau mai multe locuri unde se practica traficul de droguri.
Sergentul Atos a urcat și i-am spus:
„Nu te apropia de ușă că o să tragă!”
Lindemberg a văzut mașina de poliție
și s-a panicat:
„V-am zis să nu chemați poliția! Acum îi omor pe toți!”
Am început să negociez la telefon, dar el mă înjura.
- …iubita mea, curva asta… - Nu sunt iubita ta.
Închide gura!
I-am zis: „Nu face asta! Calmează-te!” Am încercat să-l calmez.
„Hai să ne oprim aici! N-ai făcut nimic.
Dacă le dai drumul, totul e OK.”
Avea suișuri și coborâșuri.
Uneori, era calm și vorbea cu mine de parcă eram prieteni buni.
Alteori, se enerva.
Atunci, ofițerii au decis să cheme GATE.
GATE sunt specialiștii.
Când civilii au o problemă, cheamă poliția.
Când poliția are o problemă, cheamă GATE.
În majoritatea cazurilor, GATE are rezultate bune.
A sosit echipa de negocieri, au discutat cu Atos
și au stabilit care era situația.
Echipa tactică se uita unde să se poziționeze
pentru că puteam intra în orice moment.
Lunetistul fie va ucide, fie va provoca o rană severă.
Sarcina negociatorului
este să-l facă pe răpitor să înțeleagă
că cea mai bună opțiune e soluția negociată.
E mai bine să fie închis. Cealaltă variantă e mai rea.
Iar cazul lui Eloá avea o înclinație periculoasă,
prin perturbarea emoțională.
E o condiție care face totul foarte sensibil.
GATE a ajuns într-o furgonetă, totul era pregătit.
Am intrat în furgonetă și am continuat negocierile de acolo.
Ce dorești? Spune-mi ca să te pot ajuta!
- Ce doresc? - Da.
Vreau s-o omor pe Eloá și să mă sinucid.
În timpul negocierilor,
a spus: „Vreau să discut cu mama lui Eloá, soacra mea.”
Hai s-o aducem!
A spus că, dacă discută cu ea, o eliberează pe Eloá.
Au adus-o. Noi am traversat strada.
Aveam scut antiglonț, am pus-o…
Ne-am protejat pe amândoi.
Mi-au dat telefonul și a spus:
„N-am spus că o să fac o prostie?
N-ați vrut să mă credeți.”
I-am zis: „Ba da, Liso, dar credeam că o să ți-o faci ție.
Nu face asta, băiete!
Pentru numele lui Dumnezeu!
Lasă fetele să plece, coboară!
Merg unde te duci tu. Nu te las o secundă.”
Părea schimbat, știți?
Părea… Mi-a zis: „Nu.
Dacă nu e a mea, nu va fi a nimănui.
Nu va scăpa cu viață.”
9 ORE DE LA RĂPIRE
Am luat telefonul și i-am spus: „Dă drumul fetei!” „Nu, nu vreau.”
„Dar ai spus că da.” „Am decis să nu.”
Am fost primul reporter
care a ajuns la fața locului și am găsit o mulțime de oameni.
Locuitorii complexului de locuințe
erau toți afară.
Și mi--am dat seama
că era o situație neobișnuită.
Am analizat răpirea care avea loc,
dar și personajele implicate.
Cine era Eloá?
Cum era Lindemberg?
Cum făceau parte din această dramă.
Odată, i-am dus în São Caetano.
Și a avut loc o încăierare. El a spart gașca.
Mereu venea cu Eloá,
era calm, liniștit, n-au fost probleme.
- Avea anturaj prost? - Nu.
Asta e iubire, nu? Doar cei care o simt pot spune, nu?
Sunt împreună de trei ani, nu de o lună.
Evenimente remarcabile.
Ziua când Lindemberg mi-a cerut să-i fiu iubită.
DIN JURNALUL LUI ELOÁ
Ziua când Liso a spus că sunt femeia vieții lui
și că vrea să ne căsătorim.
Îl iubesc așa cum nu credeam că voi iubi vreodată.
Ea îmi spunea totul.
Dar ea n-a spus niciodată nimic despre amorez.
Pentru că știa că nu voi permite.
Apoi el a venit să vorbească cu noi și i-am spus.
I-am zis că ea are doar 12 ani.
Era iubire de adolescenți.
El a acceptat totul. Și i-am spus: „Fără întâlniri!
Fără ieșiri în oraș.
Doar stați aici, acasă.”
Am început să-l plac.
Datorită sincerității față de mine. Am început să-l plac.
L-am văzut ca pe un fiu.
Am făcut tot ce am putut pentru el.
Nu avea cazier.
Era un puști, lucra.
Nu era hoț sau criminal în serie.
În niciun caz. „Trebuie să-l eliminăm?” Nu.
Nu voia să piardă acea relația, acea persoană.
Oamenii fac lucruri inimaginabile din dragoste.
Un infractor cu o motivație pasională consideră adesea că e totul sau nimic.
Mi-am menținut strategia.
Nu pot să nu vorbesc cu el o perioadă îndelungată
fiindcă asta îi permite să gândească și să acționeze.
Nu, trebuie să-l sun.
Asta și ca să nu se odihnească.
Într-un final, a spus: „M-ați convins. Voi elibera pe cineva.”
Putem vedea
multă mișcare a poliției în jurul clădirii
în care se află Lindemberg.
Acum e multă agitație și tensiune.
OSTATIC SUPRAVIEȚUITOR
Făceam o temă la geografie.
Trebuia să mergem la mine
ca să facem tema.
Dar ea a spus:
„Sunt singură acasă. Hai la mine! O tipărim și pregătim prânzul.”
Era ora prânzului.
După ce am ajuns, la vreo zece, douăzeci de minute,
a sosit și Lindemberg.
Nu cred că se aștepta să fim acolo.
Nayara și Iago erau împreună.
S-a gândit: „Ia stai așa!”
S-a gândit
că poate și eu aveam o relație cu Eloá.
Credeam că o să mă omoare.
A spus că lucrurile se vor înrăutăți. Teroarea urma să înceapă.
Și a spus:
„Am destule gloanțe pentru o lună.”
Mereu dădea vina pe ea.
„Nu mai am viață din cauza ta.
Ai devenit o târfă
din cauza computerului și a internetului.”
Când voia să vadă ce se petrecea afară,
o înșfăca pe Nayara și îndrepta arma spre fața ei.
Ne avertiza: „Dacă faceți vreo prostie, o omor.”
Și Nayara avea o personalitate puternică.
Pentru Lindemberg, era vina Nayarei.
O învinovățea
că Eloá nu se împăca cu el și că nu i se supunea.
ELOÁ și NAYARA AU DEVENIT APROPIATE DUPĂ CE ȘI-A ÎNCHEIAT RELAȚIA
Eloá a spus: „Nu, ne împăcăm.
Dă-ne drumul! Hai să terminăm cu asta! Vom fi împreună.”
Dar el a spus: „Spui asta acum.
Când se termină, nu te mai întorci.
Te întorci la prietenii tăi.”
La un moment dat, am leșinat.
Când m-am trezit, Eloá mă scutura:
„Trezește-te, Vitinho!”
Ea i-a spus: „Dă-i drumul! Nu se simte bine.”
După câteva minute, el a spus:
„Du-te în sufragerie!
Du-te acum!”
Victor a ieșit și a început să coboare. M-am dus ca să-l întâmpin.
L-am sunat: „Ai tras?”
„Da.” „De ce?”
„Ca să arăt că nu sunt băiat bun. Vă înșelați în privința mea.”
10 ORE ȘI JUMĂTATE DE LA RĂPIRE
L-am lăsat
să se calmeze 20 de minute,
l-am sunat iar și mi-am continuat strategia de a-i elibera.
Apoi, după o oră și jumătate sau două ore, mi-a spus:
„Mai eliberez pe cineva.”
Lindemberg a eliberat doi băieți.
Nayara, prietena fostei iubite, n-a vrut să plece când a aflat
că plănuise s-o ucidă pe Eloá și să se sinucidă.
Ceva m-a marcat profund, când Victor și Iago au ieșit,
Victor a spus: „Vezi ce face prietenul tău?”
Asta m-a făcut să mă simt îngrozitor.
Pentru că el chiar îmi era ca un frate.
Eram foarte apropiați. Mereu jucam fotbal.
Când și-a dat seama că mi-a câștigat încrederea,
a început să întrebe de ea.
„Ce face sora ta?
Are iubit? Ai putea să mă prezinți.”
Atunci și-au început relația.
FRATELE MAI MARE AL LUI ELOÁ
N-am crezut niciodată că relația aia era o idee bună.
Trăiam într-o comunitate acolo și ne cunoșteam între noi.
Erau băieți care mureau din cauza drogurilor, alții erau arestați…
Aceiași jucau fotbal și ping-pong.
Nu m-am implicat niciodată în gașca lor.
N-am fost prieten cu ei.
Uneori, îl vedeam pe Lindemberg cu ei, iar asta mă deranja.
„Tipul ăsta iese cu sora mea, ce naiba?”
Mi-am făcut griji când i-a eliberat doar pe băieți.
I-ar fi fost greu să-i țină ostatici
când își risca viața.
Dacă cei doi băieți se adunau împotriva lui și încercau ceva?
Avea doar două fete. Asta mă îngrijora.
L-am sunat și am discutat.
I-am zis: „Haide, Liso, pot să urc? Nu vin la ușă.
Vreau doar să te privesc ca să discutăm.”
„Vrei să mă vezi?
Uite, sunt la fereastră!”
L-am întrebat: „Îndrepți arma spre mine?”
„Nu. Ți-e frică de arme? Nu ești polițist?”
I-am zis: „O îndrepți spre mine.” „Nu, nu fac asta.”
Glonțul a lovit un stâlp și aproape m-a nimerit în față.
„Tragi în mine?” Mi-a zis: „N-ai vestă?”
„Dacă mă nimerești în față?” „Atunci, ești mort.”
Și a închis.
N-avea să se încheie curând.
18 ORE DE LA RĂPIRE
Avem imagini în direct din orașul Santo André,
unde Lindemberg, un tânăr de 22 de ani,
ține două adolescente ostatice.
În zori, presa a început să sosească.
A început să se aglomereze.
Când am ajuns acolo, totul era pregătit.
Zona era securizată, presa era la distanță,
poliția era peste tot, mișuna încolo și încoace.
Strategia noastră era să avem o cameră îndreptată spre apartament
ca să nu ratăm ce se întâmpla înăuntru.
Știam că răpitorul și ostaticele aveau să apară acolo.
Din interior,
nu știau anvergura celor petrecute afară.
Au văzut cât de amplă era operațiunea când a început să se difuzeze la TV.
Zburăm deasupra orașului Santo André,
unde un tânăr de 22 de ani ține două fete ostatice.
Cu noi e Domingos Pereira,
prietenul lui Lindemberg care a lucrat cu el un an.
Domingos îmi spunea că Lindemberg e calm și pașnic.
Cum se comporta la serviciu?
Era un tip cinstit. Nu lipsea niciodată de la muncă.
În timp, Lindemberg a văzut că era personajul principal
al circului montat în jurul infracțiunii pe care o comitea.
Avea un public, și anume presa.
Și o avea pe „femeia vieții lui”
care participa ca protagonistă în piesa de teatru
care se desfășura acolo.
S-a mai tras un foc.
E al patrulea pentru Lindemberg.
Câțiva polițiști se apropie ca să vadă ce s-a întâmplat.
Focul a fost tras de Lindemberg
pentru că nu i-a plăcut comentariul
unui reporter, iar acesta a confirmat.
Atunci am fost siguri
că Lindemberg, omul obișnuit, nu mai era un om obișnuit.
Acum era un infractor
care arăta tuturor că are putere.
Din păcate,
lumea consideră veștile proaste interesante.
Erau atât de mulți oameni, un cordon imens
și multe mașini.
Nu mai văzusem atâția polițiști. Nu-mi venea să cred că făcea asta.
Toți suntem tensionați.
Lumea nu poate merge la serviciu, nu-și pot scoate mașina din garaj.
Întregul cartier s-a oprit. S-a oprit.
Pentru Dumnezeu, Liso!
Elibereaz-o!
Pentru Dumnezeu, Liso!
27 DE ORE DE LA RĂPIRE
Trecuseră peste 24 de ore.
Răpirea nu se încheiase.
Lucrurile începuseră să scape de sub control.
Au decis să mă înlocuiască.
În primul rând că nu făcusem progrese.
Apoi, eram obosit. Trebuia să mă odihnesc.
Iar căpitanul Giovanini,
comandantul GATE de atunci, a preluat negocierile.
Poate vedea totul de acolo, are un punct de observație bun.
Are o armă și multă muniție.
Sunt doi oameni sub presiunea armei.
Situația este foarte complicată.
Ascultă, Liso, nu-ți complica situația!
Frate, nu mă tem de asta.
Am venit aici știind că nu voi pleca în viață.
Cine a spus asta? Vei ieși în viață.
Vă pasă numai de cele două fete.
- Vreau să ieșiți toți în viață. - Nu vă pasă de mine.
Înainte să vin, știam deja că o să mor.
Dacă nu ne păsa de tine, am fi intrat deja.
Eu mi-am făcut asta.
Am făcut o înțelegere cu mine, am intrat viu și voi pleca mort.
Răpitorii au un tipar.
Mereu vor ceva.
În cazul lui, nu voia nimic.
Voia doar să mai stea cu ea acolo.
N-ai ce să faci. Nu e niciun progres.
Preocuparea acum este că au trecut multe ore.
Oboseala impusă de poliție nu pare să fi funcționat.
Ei încă nu știu cum a rezistat puștiul în tot acest timp,
în ciuda presiunii din partea poliției.
Tipul e dificil.
Se crede mai presus de toate și de toată lumea.
Atunci a trebuit să-i arăt cine era șeful.
„Opriți curentul și telefonul!”
Pana de curent e un semn rău.
Poliția nu avansase în negocieri.
Au devenit severi.
Cine era înăuntru avea să fie deranjat.
Se va simți presat.
Aprinde lumina aia, frate!
N-ai de ales, altfel, lucrurile se vor înrăutăți aici.
Pentru cine? Nu pentru tine, frumușelule.
Nici pentru amicii tăi.
Fetele de aici vor suferi. Familiile lor vor suferi.
Ceartă poliția. Se…
Se enervează.
În acel moment,
nu puteai avea încredere într-un tip înnebunit,
cu presa afară, sub multă presiune.
A rugat-o pe mama mea să sune.
A spus: „Mamă, te rog! Ai încredere în mine?”
I-am zis: „Normal, scumpo!”
Mă bucuram că o aud.
Tot ce simțeam rău
parcă dispăruse, da?
I-am zis că am încredere în ea.
„Mamă, spune-le să pornească curentul, te rog!
Spune-le să-l pornească!”
N-am stat pe gânduri. „Spune-le să pornească curentul!”
Soțul meu s-a agitat și a zis: „Nu pot s-o facă. Nu le putem cere asta.”
Și el a închis telefonul.
O omor și pe fată și mă omor.
Cu ce ajută asta?
- Da, dar… - Nu ajută pe nimeni, Liso.
O omor și nici n-o să știți.
O leg și o înjunghii.
Nu e nevoie s-o împușc.
Vorbea incisiv.
„Dacă nu porniți curentul, le omor.”
32 DE ORE DE LA RĂPIRE
Câteodată, auzeam:
„E în vizor. Am permisiunea să trag?”
„Nu, n-ai permisiune.”
Bună seara! Deocamdată, poliția insistă să negocieze.
Ideea e să-l ducă pe Lindemberg la epuizare,
adică să-l învingă prin oboseală.
Apoi ce facem? Eu pot să pornesc curentul.
Dar trebuie să-mi arăți un semn de bună-credință. N-ai făcut-o.
În ultimele ore, răpitorul dă semne de oboseală.
Se simțea încolțit, nu?
Eram, la propriu,
la egalitate de arme.
El a văzut asta.
Tatăl unei adolescente a primit informații de la Lindemberg
că o va elibera.
Se așteaptă ca asta să se întâmple curând.
Erau multe zvonuri
că negocia,
că cineva avea să fie eliberat.
În acel moment, nu aveam multe informații.
Vedem cum pleacă fata.
E un rezultat fericit pentru Nayara,
care este dusă la un spital local.
Am avut încredere în strategia poliției.
M-am gândit că va ieși cu ea la braț sau ne va cere,
mie sau Tinei, să urcăm,
sau poate lui Douglas, ca să coborâm împreună.
Când a ieșit Nayara,
a fost un sentiment de progres,
dar mă temeam că ar putea face ceva
împotriva integrității ei fizice.
Mă temeam că o va viola
sau că va face ceva în acel sens.
43 DE ORE DE LA RĂPIRE
Avem imagini în direct de la elicopter.
Numărul mașinilor de presă a crescut
în jurul complexului unde a avut loc răpirea.
Nayara a spus poliției că cei patru adolescenți au fost legați și bătuți.
Marile televiziuni erau deja bine poziționate.
Deja închiriaseră apartamente.
Fiecare lucra pentru sine. Totul era încurcat.
Oameni curioși, presă, poliție…
Publicul voia să vadă asta. Când cazul era menționat,
oricine transmitea non-stop,
publicul răspundea.
Lumea nu părăsește perimetrul.
Ei vor ca acest caz să aibă un rezultat pozitiv.
Lindemberg e acolo cu Eloá.
Am luat un televizor în plus
ca să nu ratăm nimic despre caz
pentru că postul transmitea non-stop.
A fost un reality-show, practic.
Astăzi vedem o diferență în poziționarea poliției
în jurul clădirii.
Ieri puteam vedea doar mașina asta de salvare…
Reporterii intraseră prin spate, voiau să intre în alte apartamente,
au trecut dintr-o clădire în alta.
Era un deal, s-au ascuns acolo, încercând să obțină ceva.
Perturbau operațiunea.
Toate strategiile noastre
au fost compromise din cauza reporterilor
și a expunerii cazului.
Prezența noastră nu perturbă nimic.
Poliția spune asta când pierde controlul.
E mai ușor să dea vina pe altcineva.
Ei pot ține presa la distanță.
„Ne stați în cale. Avem nevoie să păstrați distanța.”
Va fi greu? Da.
Ne vom plânge? Da.
Dar ține presa la distanță! E simplu.
Oricât de mare ar fi fost perimetrul…
Era un elicopter departe
cu camere foarte puternice care puteau mări
până la insignele noastre unde eram.
Erau camere peste tot.
N-au existat limite.
Iar noi, cei din presă, nu primeam răspunsuri.
Orice întrebam poliția,
ni se spunea: „Lucrăm la asta.”
Dar câte ore trecuseră deja?
Am îndoieli, mai ales în acest caz,
că poliția avea o strategie bine definită.
Cei doi polițiști din apartamentul de alături ascultau cu pahare.
Auzeam bătăi, înjurături, mobilă mutată…
În orice moment, putea fi necesar să intrăm.
Mă tot întrebam: „De ce nu intră poliția?
De ce nu acționează lunetiștii?”
Avea lunetiști.
L-am văzut acolo zi și noapte,
în aceeași poziție și…
De ce n-a acționat?
E absurd.
Opinia publică se amestecă prea mult.
El apărea pe postul național,
iar lumea spunea: „Nu, el nu e infractor.”
Până luni la 13:30, Lindemberg a fost un om obișnuit.
După o ceartă cu iubita sa,
a luat o armă, două, și a venit să se certe cu ea.
Avea sprijinul presei care arăta totul de afară,
făcându-l să creadă că e o persoană bună,
care acționase furios, dar se putea rezolva.
Autoritățile se temeau să nu fie criticate
dacă dădeau ordinul să fie ucis,
deși avea ostatice, de parcă nu era infractor.
GATE lucrează cu mare atenție.
Cu mare delicatețe.
Pentru că trebuie să aibă un final fericit,
în ideea ca nimeni să nu fie rănit, iar cazul să fie rezolvat.
La negocieri s-a spus:
„Nu-l putem ucide pentru că guvernatorul crede
că e un băiat bun cu o cădere nervoasă.”
Au tot spus: „Are slujbă și e angajat de ceva vreme.”
PUȘTIUL „DE TREABĂ” A PLĂTIT FACTURILE ÎNAINTE SĂ SPARGĂ CASA FOSTEI
Lumea idealizează crimele pasionale.
Societatea creează povestea asta.
Și nu e creată rapid.
E nevoie de mult timp.
De ce credeți că a făcut asta?
Nu știu. Cred că e iubire.
Astăzi, i-aș mai fi pus o întrebare.
„Credeți că asta e iubire?”
„O PLACE ATÂT DE MULT, ÎNCÂT ȘI-A PIERDUT MINȚILE”
Se pare că e dezbrăcat de haina de criminal
și e tratat ca un sărman băiat îndrăgostit.
„Ostaticii care au ieșit erau nevătămați, nu?
Nu e așa de rău.”
Îmi amintesc că venise un grup de tinere care strigau:
„Lindemberg, unde ești? Am venit să te vedem.”
Uită-te pe fereastră!
- Uitați! - Lindemberg!
Să-mi bag!
Lumea care îi striga numele
este doar o consecință a circului creat
și a rolului pe care l-a primit.
„Devin important, dețin controlul, iar ea rămâne aici.”
A văzut asta și și-a zis: „Sunt vedetă!”
Lindemberg Alves a apărut de câteva ori la fereastra de la baie.
Va trage.
Într-o clipă de neatenție,
Eloá a deschis fereastra și a arătat că e bine.
Apoi se aud țipetele lui Lindemberg.
Închide fereastra, naibii!
Dar Eloá?
Când a fost ascultată?
Când i s-a oferit ocazia să se exprime
sau să arate ce simțea?
Criminalul devine protagonistul.
Știam foarte puține despre ea.
Știam că avea 15 sau 16 ani.
Au ieșit o vreme,
apoi ea a pus capăt relației.
La începutul relației, ea avea 12 ani, iar el 19.
Ea avea 12 ani, abia era…
Abia era adolescentă.
Era încă un copil.
Dar, când a devenit mai matură,
a spus: „Ia stai așa!”
Nu?
„Nu-mi mai convine. Vreau să ne despărțim.”
Dar el credea că îi aparține și n-a acceptat despărțirea.
Am vorbit odată în autobuz și mi-a zis:
„Iubitul meu e gelos.” O invitasem în oraș.
Mi-a zis: „E gelos. De aceea nu pot să ies. Din cauza lui.”
Țin minte prima lor despărțire.
El se prefăcea că plângea în preajma mea.
M-a rugat să-i duc cadouri ei.
M-a rugat să fac lucruri pentru el.
Așa că eram în mintea ei non-stop.
„Trebuie să te împaci cu el.”
Apoi, după ce s-au despărțit,
el a devenit și mai gelos
și a început s-o urmărească la poarta școlii.
M-am dus s-o iau de la școală.
Și mă uitam la ea.
A văzut o motocicletă și s-a speriat.
Parcam, m-am uitat la ea și am întrebat-o: „Ce ai? Ce te-a speriat?”
Dar știam deja, se vedea că era speriată.
Nu putea să vadă motociclete
fără să creadă că el era.
Doamne,
ajută-mă!
DIN JURNALUL LUI ELOÁ
Trec prin această încercare și mai am puțin și renunț.
Doamne, rezolvă asta!
Ai grijă de mine!
Deja făcea trei cursuri.
Își începea viața.
Tatăl ei mereu o ducea și o lua cu mașina.
Dar a avut de lucru în acea zi. Ea a luat autobuzul.
A lovit-o în spate. A pălmuit-o.
A venit acasă plângând.
Plângând.
Când am auzit, m-am dus direct la el acasă.
I-am zis: „Frate, voi v-ați despărțit, da?
Sora mea nu vrea să vă împăcați.”
M-a privit în ochi și mi-a zis că n-a lovit-o.
I-am zis: „Spune-mi că n-ai lovit-o!”
A zis: „N-am lovit-o, domnule.
Exagerează. Minte.”
Și mi-a promis că nu i-ar face nimic.
A promis.
Nu l-am mai crezut.
Dar soțul meu a făcut-o.
Voia să vorbească cu mine.
Eram cu cel de la GATE
și l-au sunat.
Și mi-au dat telefonul.
Și a vorbit despre ziua în care am fost la el acasă.
Mi-a zis: „Încă nu mi-ai cerut scuze pentru asta.”
Atunci, eu…
Am rămas șocat.
Negociatorul de la GATE mi-a zis: „Cere-i scuze!”
I-am zis: „Frate, dacă ăsta e motivul, îți cer scuze.
Nu e nicio problemă. Vino jos și-ți cer scuze!
Nu mi-am imaginat că asta ar provoca…
Că ai fost atât de rănit.”
Am procedat ca orice frate.
El a început să spună: „Nu, acum sunt aici.
Eu controlez situația. Tu unde ești?”
Începuse să se agite, iar negociatorul m-a pus să închid.
47 DE ORE DE LA RĂPIRE
În a treia zi de la răpire, nu există niciun progres.
Poliția l-a sunat pe Lindemberg de două ori.
Apelurile au durat câteva secunde și nu a cerut nimic.
A spus că nu vrea să vorbească și a închis.
M-au sunat și mi-au spus: „Vei participa la negocieri.
Noi nu mai putem.
Nu obținem rezultate.
Negocierile sunt în impas.”
GATE a făcut ce trebuia.
Trebuie să fi observat că Lindemberg era prieten
cu fratele lui Eloá.
Poate că puștiul ar fi putut ajuta.
- Chiar dacă e copil? - Asta nu e o problemă.
Nu mi-am pus probleme.
Am sperat la rezultate bune.
Tot ce ne-au spus…
Tot ce ne-au spus să facem, am făcut.
Giovanini l-a sunat.
„Ce vrei?” Era destul de agresiv.
I-am zis: „Eu sunt.”
„Cine?”
„Nu-mi recunoști vocea? Sunt Douglas.” Apoi s-a calmat.
Știi că mereu am fost de partea ta,
mereu te-am ajutat s-o recâștigi.
Mulțumesc.
Așa că te rog să iei în considerare prietenia noastră.
Știam că îmi vei cere s-o eliberez!
Atunci…
Nu, uită de sora mea!
Vorbesc despre noi doi, despre prietenia noastră.
Asta contează acum.
Spune-mi ce vrei!
Hai să ieșim!
O să fii bine.
Sunt de partea ta.
Vom ieși și vom întâlni oameni noi.
Nu am timp. Mă duc la închisoare. Mă vor omorî acolo.
Mă vor linșa acolo.
Nu vei merge la închisoare. Avocatul e aici.
Credeam că puteam repara totul.
În mintea mea, eram prieteni atât de apropiați,
încât credeam că pot repara asta.
Apoi poliția a spus:
„Vrea ca Douglas să facă asta. Vrea…”
Douglas era cu ei.
„Douglas, ia asta și asta!”
Câinele e pe hol?
Da, o duc pe scări. Dacă nu o iei, o să moară de foame.
Nu se mai întoarce aici.
- Bine. - Aduc doi câini.
Bine, vin acum.
Douglas era un copil.
Când se întorcea, putea să-l împuște pe fiul meu.
Ar fi fost o altă victimă. Nimeni nu știa ce era în capul lui.
A trebuit să fiu atent la foaia din fața mea
și la ce scriau.
Nu puteam să spun ce voiam. Eram atent la foaie.
Hai să ieșim, Liso!
Ce crezi…
Mă voi hotărî în câteva ore.
Hotărăște-te odată! Hai să ieșim!
Lasă-mă să mă hotărăsc! Nu gândesc limpede.
Sora ta m-a agitat.
Îmi venea să intru
și să-l bat pe loc.
Dar nu puteam spune nimic.
Închid pentru că soră-ta face talente.
Taci! Lasă-mă să vorbesc cu el!
Vreau să aud ce are de zis. Taci!
Taci!
Liniștește-te, uită de ea!
Închid dacă începe să vorbească.
Ai să-mi spui ceva, dar nu te lasă. Spune-mi!
Spune-i că îi cer să tacă!
E foarte trist.
Ești de cealaltă parte a liniei.
Auzi cum sora ta e atacată
de cineva care ți-a fost cel mai bun prieten.
Nu există nicio explicație.
Asta e ceva ce nu…
Nu voi uita niciodată.
Nu-l voi ierta niciodată pentru asta.
Niciodată.
Ai hotărât?
Mă gândesc.
Gândește-te! Asta e bine.
Unde e Adriano?
Lângă mine.
- Dă-mi-l la telefon! - Bine.
Alo, Liso?
Am o cerere.
Da? Ce îți trebuie?
Ea vrea să mănânce.
- Mănânci și tu? - Nu, mănânc ce e pe aici.
Da?
Dacă ea mănâncă prostii, se îmbolnăvește. Are nevoie de mâncare.
Voia să mă duc acolo
și să-i duc mâncare.
Așa că…
Giovanini a zis: „Adică? Cum să i-o duci?”
50 DE ORE DE LA RĂPIRE
Coboară ea?
E un moment foarte tensionat.
O frânghie din așternuturi a fost scoasă pe geam.
Așteptările sunt mari. Poate va coborî.
Nimeni nu știe ce se va întâmpla acum.
Eram pe cealaltă parte.
Atunci… „Eloá e la fereastră!”
N-am putut… Am fugit direct.
Fiica mea!
Liniștește-te, mamă!
I-am zis: „Coboară, scumpo!” Credeam că va coborî pe frânghie.
Mi-a zis:
„Liniștește-te, mamă!”
Fiica mea!
- Fiica mea! - Liniștește-te!
Coboară, scumpo!
Liniștește-te, să nu se apropie nimeni!
Liniștește-te!
Liniștește-te, te rog!
Am văzut că încerca să se controleze, dar îi tremurau mâinile.
Vedeam cum îi tremurau mâinile.
E mâncarea.
În acel moment,
relatarea a căpătat o nouă dimensiune.
Toată Brazilia vorbea despre cazul lui Eloá.
Am început să căutăm tot soiul de informații noi,
ca să putem dezvălui ceva
ce alte posturi încă nu aveau.
O întrebare, doamnă! Părea bolnavă?
Nu știu, n-am fost aici.
Am văzut la televizor.
CAZUL TRAGIC AL LUI ELOÁ CREȘTE RATINGUL
Au început să banalizeze gravitatea celor întâmplate.
Îi interesa să afle ce mâncau la prânz,
cum făceau duș
pentru că presa vorbea despre orice.
Din păcate, toți voiau o nouă știre,
sub alt format.
Conform poliției, au trimis orez, fasole,
friptură și cartofi prăjiți, asta a cerut Lindemberg.
Părea că oamenii…
Parcă sperau să nu se termine.
Sper să se termine cu bine.
Cu o nuntă între el și iubita lui pe care o iubește, nu?
E hipnotizant,
în sensul rău.
E ca și cum ai trece pe lângă un accident auto
și nu-ți place să vezi sânge, dar nu te poți abține.
Am început să înțelegem că situația era foarte delicată.
Stai o noapte întreagă
și încă una și încă una.
Și nimic nu se schimbă. Poliția nu intră.
Ce să filmăm? O clădire cu o cameră îndreptată spre apartament.
Era o zonă cu infracționalitate crescută.
Era periculos pentru reporteri să petreacă noaptea acolo.
Infractorii înarmați au început să se plimbe liberi
printre spectatorii acelui film de groază.
Traficanții se plângeau.
Poliția îi incomoda. Pierdeau mulți bani.
Spuneau: „Auzi, reporterule?
Scoateți-l de acolo sau lăsați-ne pe noi!
Scoateți poliția de aici și îl eliminăm!”
Ar fi intrat și l-ar fi ucis.
Aveau puterea s-o facă. Și el se temea de asta.
Și poliția se temea că se putea întâmpla.
58 DE ORE DE LA RĂPIRE
Un post de televiziune a decis să sune la apartament.
După aceea, a fost agitație.
M-am întors la post, obosit.
Toți erau obosiți.
M-am întâlnit cu două producătoare și au spus:
„Am vorbit cu Lindemberg.”
Eram șocat de aceste noi informații.
„Ce ați înregistrat?”
Au spus: „N-am înregistrat.”
Le-am zis: „Puneți camera în fața mea!
Hai să sunăm! Dacă răspunde, filmăm.”
Cine este?
Salut, Lindemberg! Suntem prieteni ai familiei.
Vrem să știm dacă totul e în regulă.
Cine ești?
Sunt Luiz Guerra. Ce mai faci?
- Suntem prieteni… - E Luiz Guerra.
Sunt reporter pentru Sonia Abrão.
Mama ta e disperată. Vrea să știe dacă totul e în regulă.
Ești reporter?
Da. Vrem să știm dacă ești bine.
Suntem îngrijorați.
Eram extrem de stresat.
Eram încordat și obosit
după atâtea ore.
M-am găsit într-o situație care putea schimba povestea.
Putea să apese pe trăgaci și să spună: „Înregistrezi asta?
O împușc acum.”
- Ești în direct? - Înregistrăm.
Dacă vrei, transmit ce vrei tu.
Discuția noastră?
Hai să vorbim! Vreau să te ajut.
Vreau să te ajut și să-ți spun
că ți se garantează integritatea fizică.
Nu-ți face griji, băiete!
Nu vreau pe nimeni lângă clădire.
Dacă se apropie cineva…
Căpitanul a venit aici, a sunat la ușă…
Era s-o împușc. Credeam că va intra.
Dacă o făcea,
am fi fost morți acum.
Să-l suni pe răpitor
pentru in interviu,
de parcă ar fi
o știre sau ceva în exclusivitate
este o infracțiune.
Stai, o să vorbească!
Dă-i voie, te rog!
Alo!
Bună, Eloá! Sunt Luiz Guerra. Ce faci?
Cine ești?
Luiz Guerra, reporter. Ce faci?
Bine.
Era foarte curajoasă, spunând că totul era în regulă.
Îi tremura vocea.
Era…
Se vedea că plânsese.
Am început să simt pericolul situației.
El nu se juca.
Vrei să transmit un mesaj mamei tale?
Aș vrea să se știu cum se simte, cum e familia mea.
Ei sunt bine.
- Totul e… - Transmite un pupic părinților!
- Poți… - Spune-le că-i iubesc!
Repetă! Transmite-le un pupic!
Vreau să-i spun mamei că o iubesc.
Și pe tata.
Îi iubesc.
Predarea a fost compromisă
după ce a dat un interviu în direct la un post TV.
De atunci,
răpitorul n-a mai răspuns la telefon.
Care e interesul public de a-l intervieva pe Lindemberg într-un moment
în care îi limitează libertatea lui Eloá?
Apelul l-a transformat pe Lindemberg
la interior, făcându-l să creadă că era mai măreț.
A provocat un rău iremediabil în gestionarea cazului.
Iremediabil.
66 DE ORE DE LA RĂPIRE
Situația a devenit și mai tensionată azi
în apartamentul din Santo André.
Lindemberg a dus-o pe Eloá la fereastra din baie.
Telefonul e folosit.
S-au reluat negocierile.
Nu o mai vreau, niciodată.
O urăsc.
Ce trebuie să facă pentru a ieși?
Să se poarte frumos și să fie înțelegătoare.
Cum adică, nu e înțelegătoare?
Când discut cu ea, țipă și face crize.
- Că vreau să arunc cu sticlă în ea. - Mă bați.
A spus că era obosit și că se va preda.
Giovanini i-a cerut să ia armele
și să le arunce în WC.
A spus: „Bine, o să ies.
Las armele în baie, așa cum mi-a zis.
O să ies cu Eloá de mână.
O să merg spre Nayara.
O iau pe Nayara de mână, coborâm,
îl iau pe Douglas de mână și mă predau.”
Lindemberg a promis că pune capăt răpirii
dacă Nayara se întoarce în apartament.
Între timp, toți cei de jos sunt plini de speranță.
Întoarcerea Nayarei pentru negocieri
a fost o mișcare strategică a managerului de criză,
Secretarului pentru Siguranță Publică și procurorului. Ei au decis.
- Bună, Nayara! - Ce faci?
- Te simți mai bine? - Da. Ești calm?
Sunt calm.
Chiar vei face tot ce spui?
- Da. Ai încredere în mine? - Da.
Bună, scumpo!
- Vii sus? - Da, scumpo, vin.
Bine, în fața ușii.
- Nu lăsa poliția să urce! - Bine.
- Pe nimeni. - Bine, dă-mi-l pe el acum!
- O să fie bine. - Da.
Cum ți-am promis. Da?
- Bine, pa! - Pa! Te iubesc.
S-a stabilit ca echipa tactică să nu intervină
pentru că Nayara primise instrucțiuni să se oprească jos
și să discute cu Lindemberg.
Când am început să urc, m-am uitat
și l-am văzut la ferestruica de la baie.
Pe el și pe Eloá.
M-am oprit unde mi se spusese,
iar de acolo n-am mai avut contact pentru că Nayara a urcat cu telefonul.
Îi vedeam pe polițiști,
dar n-o vedeam pe ea urcând.
Dintr-odată, am văzut…
Mi-a făcut semn polițistul să mă duc.
Și am plecat.
Apoi a fost haos total.
Dle colonel, a fost o greșeală s-o trimiteți pe Nayara?
Mama a lăsat-o.
Ofițerii GATE au fost alături de ea.
Au scos-o pe fată, acum au trimis-o iar.
Acum ne consideră vinovați. Ei au făcut o prostie.
Niciun adolescent n-ar trebui pus într-o situație riscantă.
Conform organului de conducere, Nayara nu e ostatică.
Ea a ales să se întoarcă în apartament.
A făcut ceva ce nu ne așteptam.
Am înfruntat situația ca și cum copilul meu…
Am trei copii.
…era înăuntru.
Ca pe copilul…
Mi-aș pune copilul în locul Nayarei.
N-AM FĂCUT O GREȘEALĂ. AM FACE-O DIN NOU.
Nayara n-ar fi trebuit niciodată să se întoarcă în apartament.
GATE a făcut istorie, fiind prima echipă
care a trecut de la un ostatic la doi.
Am intrat și l-am calmat.
E bine, e calm. Da?
A luat o hotărâre.
- Bine? - Da.
Fiica dvs. n-o să pățească nimic.
Am încredere în tine, Liso.
În toți trei. Toți vei fi teferi.
Așa cum am spus în ziua aia.
Așa cum am spus la TV,
toți trei vei fi acasă, în siguranță.
Nu-ți face griji!
Bine?
Vom coborî în câteva minute.
Bine.
Nu vă faceți griji!
- Super! Sunt calmă. Pa! - Pa!
Dacă n-a făcut nimic din ce promisese până atunci,
de ce ar face-o atunci?
A spus de multe ori că o va elibera.
„Îi dau drumul după asta. Spune-i să vină sus ca să mă protejeze!”
Nu s-a ținut de cuvânt niciodată.
76 DE ORE DE LA RĂPIRE
Trece timpul și nimic! Așteptările cresc și mai mult.
Nayara e încă în apartament.
Familia încă așteaptă.
Mama lui Eloá, Cristina,
este în acel apartament și așteaptă informații.
Audiența sare în aer după așa ceva.
De fapt, să fim sinceri!
E o poveste grozavă.
Poliția a trimis un ostatic să fie răpit,
iar răpitorul i-a păcălit pe toți polițiștii…
Un coleg de la Globo m-a certat: „Uite ce ai făcut!
Nu trebuia să faci asta.”
Apoi am văzut-o pe Zelda Mello făcând ce făcusem eu.
O voi elibera ca pe ceilalți.
Nu voi spune când
și nu voi anunța. Se va întâmpla, pur și simplu.
Publicul voia să vadă, așa că a devenit o cursă
pentru următorul interviu.
Dacă ei nu cooperează, nici eu n-o fac.
Regreți că ai făcut asta?
Încă n-am simțit niciun regret.
Ea merită să treacă prin asta.
Dacă ei fac vreo prostie,
amândoi vom muri.
Ce drept are Lindemberg
să țină pistolul la tâmplă unei fete
și să dea un interviu?
A devenit un circ, înțelegeți?
Nu sunt cum crede lumea că sunt. Nu vreau să putrezesc în închisoare.
A devenit o vedetă.
Lindemberg era o vedetă.
I-au permis să spună ce vrea în direct.
Echipa noastră de producție a luat legătura cu Lindemberg.
Nu va mai face nimic nesăbuit.
N-o va face. Familiile pot sta liniștite.
Am vrut să vorbesc cu el ca mamă.
N-a răspuns.
Dacă sunam, nu răspundea.
Dar vorbește cu presa?
Doar Dumnezeu știe
prin ce am trecut.
Când Lindemberg și-a dat seama că avea presa de partea sa,
a negociat cu poliția tot mai puțin
și a folosit spațiul care i s-a oferit la televiziune.
Ratingurile erau uriașe pentru toți,
iar el continua să intimideze poliția.
Triunghiul care s-a format,
Lindemberg, poliția și presa,
s-a prăbușit.
Un singur individ deținea controlul jocului.
Acel individ era Lindemberg.
95 DE ORE DE LA RĂPIRE
Este amiază.
Tricoul echipei FC São Paulo
este pus la fereastra apartamentului.
Spre surpriza noastră,
câteva ore mai târziu, managerul echipei,
care era și consilier,
s-a oferit să ajute cu ancheta.
Am cerut asta, ca lucrurile să se încheie cu bine.
Poate avea încredere în poliție.
Ei nu sunt aici ca să-l pedepsească, ci să-l protejeze.
Era foarte clar că lucrurile scăpaseră de sub control.
Toți voiau să găsească o soluție.
Cine ar fi reușit, ar fi plecat de acolo erou.
Situația a escaladat până în punctul
în care nu mai era nicio ieșire. Trecuseră deja cinci zile.
De vreme ce nu mâncam,
mi s-a făcut rău.
Medicii de pe ambulanță m-au ajutat și au văzut
că făceam infarct.
A spus că viața lui se încheiase. Și că nu mai conta.
Tot ce conta era ca fiica lui să fie eliberată.
ACCES INTERZIS
Cum negocierile au stagnat,
poliția a apelat la o tactică deja folosită.
Marți, curentul a fost oprit.
De data asta, Lindemberg și fetele
sunt înăuntru fără hrană.
Rucsacul aruncat pe fereastră era pentru masa lor.
Dar cererea n-a fost acceptată.
Îmi făceam griji pentru soluționarea cazului
fiindcă Lindemberg n-a arătat niciodată
vreun semn de cooperare.
Nu putem intra.
Sunt trei copii înăuntru. Cum să intrăm?
Cum era el un copil?
Nu înțelegeți.
E un ostatic înăuntru.
Ce e sentimentul ăsta nebunesc al oamenilor
să idealizeze criminalul? Nu.
97 DE ORE DE LA RĂPIRE
În jurul orei 14,
au început negocierile referitoare la un document.
Lindemberg voia un document semnat
care să-i garanteze integritatea fizică
atunci când se va preda.
Vă rog să-l anunțați
că sunt procuror
și că îi garantez integritatea fizică
și că se va termina cu bine.
A venit un procuror, l-au arătat la televizor,
ca el să creadă.
Au întocmit documentul, a fost semnat.
I-au trimis documentul lui Lindemberg pe frânghie.
Poate cazul e pe cale să se încheie?
Așa cred.
Chiar dacă a dormit puțin noaptea,
este epuizat emoțional.
Își va veni în fire
și cred că ar trebui să se predea în câteva ore.
El a răspuns foarte nervos:
„Mi-au trimis o hârtie pe care nu o înțeleg.
Sunt mâzgălituri, nu înțeleg nimic.” N-a ajutat la nimic.
Nu m-a convins.
Dacă se teme de moarte, să se predea!
Poliția nu l-ar ucide în fața presei.
100 DE ORE DE LA RĂPIRE
Cel mai lung caz de captivitate
din São Paulo durează de peste 100 de ore.
În a cincea zi,
Lindemberg a început să se poarte cu totul diferit.
Văd
un îngeraș care îmi spune să n-o fac.
Și un drăcușor care îmi spune s-o fac și să nu renunț.
E un înger și un drac. Dracul îmi spune s-o fac.
„Fă-o, nu te opri!”
Îngerul spune să n-o fac. Sunt confuz, agitat.
Sunt un om fără sentimente, fără inimă.
Sunt un om fără inimă.
Vreau să-ți cer o favoare.
Spune-le să intre peste mine!
Poliția a venit la mine
și mi-a zis: „Ieri,
a bătut-o toată ziua.”
Eram…
Îmi vâjâia capul.
„De ce nu intră odată? De ce nu-i pun capăt?”
Sunt recunoscător pentru tot ce ai făcut, da?
Dar vreau…
Va veni o vreme când va trebui să te gândești.
- Spune-le… - Vorbește ca un sinucigaș.
Spune-le că ești obosit!
Atunci, cineva îți va lua locul
și va da ordin să intre și îi voi pune capăt, da?
Devenise imposibil
să discutăm și să negociem cu el
într-un mod logic.
A spus destul de clar
că va duce la capăt intenția de a o ucide pe Eloá
și de a se sinucide.
Din acel moment,
dacă se trăgea un foc de armă în apartament,
echipa tactică putea acționa.
Am desemnat o echipă care să spargă apartamentul.
Poliția pusese deja explozibili pe ușă.
Totul era pregătit.
Procurorul și avocatul puștiului
vin pentru o conferință de presă.
Ni se spusese că va fi o conferință cu col. Félix,
comandantul întregii operațiuni.
Ne-am dus acolo repede.
Toată presa era pregătită pentru interviu.
Vă cer puțină răbdare.
Trebuie să iau echipamentul
ca s-o facem cum trebuie.
Era o mare tensiune.
Nu existau nici măcar informații neoficiale.
Nu puteam afla nimic.
- Du-te! - Intrați?
Toți aleargă, uite!
Lindemberg! Pentru Dumnezeu!
Liso!
Am aruncat în aer o ușă care fusese baricadată cu o masă.
El pusese o bibliotecă în spatele mesei.
Au intrat!
Nu-l vedeam.
S-a ascuns după un stâlp, așa.
E multă agitație în fața clădirii!
Nayara tocmai a ieșit.
Vedem cum fetele sunt eliberare.
Dumnezeule! Unde este Eloá?
Unde este Eloá?
Dumnezeule!
S-au auzit focuri de armă.
A împușcat-o.
- A împușcat-o? E pe podea. - Pe podea?
Asta am văzut.
Nayara a coborât cu mâna la gură,
plină de sânge.
Apoi a coborât un polițist cu sora mea
în brațe.
Mă scuzați!
Când Eloá a plecat pe targă, inconștientă,
în acel moment,
cred că Brazilia a înțeles
ce dezastru a fost în cazul lui Eloá.
L-au prins.
Uitați! Tipul din față e Lindemberg.
Nu e el?
Lindemberg iese. E în roșu.
Iese cu cătușe.
Țineți-l!
17 OCTOMBRIE, 22:00 SPITALUL MUNICIPAL DIN SANTO ANDRÉ
Fiul meu Ronickson
a fost cel care mi-a spus că fusese împușcată.
Mi-a zis: „Tată,
a împușcat-o de două ori.”
Și l-am întrebat: „Pe el l-au împușcat?
Spune-mi!
Pe el l-au împușcat?” „Nu, tată.
Eloá a fost împușcată de două ori.”
Apoi mi-am pierdut mințile. Am leșinat, nu știu.
Eloá tocmai a ieșit din operație.
A supraviețuit, e în viață.
Curând, doctorii care au operat-o
vor da o declarație presei.
Niște doctori au ieșit și au spus:
„Am făcut tot ce am putut.
Acum e în mâinile Domnului.
A fost împușcată în cap.
Am făcut tot ce am putut.”
Atunci eu…
m-am prăbușit.
Pentru că nu știam că fusese împușcată în cap.
Apoi au spus că era în comă.
M-au dus…
M-au dus acolo unde era.
Mi s-a făcut rău la stomac. I-am zis: „Scumpo, mama e aici.”
Și mi s-a făcut rău la stomac.
M-au scos din salon.
Sfârșitul tragic al răpirii lasă o întrebare.
A făcut poliția o greșeală?
N-am primit ordine.
Echipa din lateral a auzit împușcături și am intrat.
Fábio, poliția a reacționat un foc de armă
al puștiului?
Criminaliștii vor trebui să explice dacă întâi a fost împușcătura
sau dacă a avut loc din cauza descinderii.
Chiar și după ce e liberă să plece,
Nayara dă declarații aici
în fața procurorilor și a polițistului însărcinat cu cazul.
Nayara!
Conform declarației Nayarei,
Lindemberg n-a tras înainte de explozie.
A mințit ea?
Ea n-a mințit. Ea a fost o victimă.
Ea era în mijlocul unei crize.
E o tânără de 15 ani
care poate deveni confuză.
Poate că e confuză și s-a înșelat.
Focul tras de Lindemberg a fost
factorul declanșator pentru GATE.
Punct. Fără îndoială, n-am nicio îndoială.
Nu există dovezi
că s-ar fi auzit sunetul unui foc de armă
în cele 12 minute dinainte de explozie.
A fost o explozie.
Întâi explozia,
apoi focurile de armă.
Da, ăsta e adevărul.
Au creat o poveste,
ca statul să fie exonerat.
Guvernatorul a cerut scuze familiei lui Eloá,
dar a apărat măsurile luate de echipa de negocieri.
GATE e o echipă foarte experimentată.
Sunt foarte curajoși.
Foarte bine pregătiți.
În cazul lui Eloá am văzut
că erau lunetiști
care au avut toate ocaziile
să-l împuște pe răpitor,
dar n-au primit ordinul. De ce?
Ce fac părinții tăi?
Cât de bine pot, în situația dată.
Sunt zdruncinați, dar…
Un nou raport medical privind starea lui Eloá…
- Eloá Pimentel… - Eloá Cristina da Silva…
- În stare critică. - Stare gravă.
Are semne vitale, respiră…
- S-au efectuat noi teste… - Altă operație.
Nu sunt îmbunătățiri.
Starea fetei e critică.
Soția mea a venit și mi-a spus: „S-a terminat.
S-a terminat.
Eloá a murit.”
Eram devastată.
Nu știam ce să fac.
Voiam să mor.
Dar cei doi băieți ai mei m-au îmbrățișat.
Ronickson și Douglas.
Și mi-am dat seama că mai am doi copii.
Am spus…
„S-a terminat, nu? S-a terminat.”
Oamenii au venit de departe ca să-și prezinte omagiile.
Iar Brazilia s-a oprit pentru înmormântarea lui Eloá.
PRIETENA LUI ELOÁ
Am simțit că era numai vina mea.
N-am știut ce să-i spun.
Nu mă puteam gândi la ce să spun.
Mă învinovățeam întruna.
Așa că am privit în tăcere.
Cum e pentru o mamă să aștepte 100 de ore?
Pentru noi, o sută de ore însemnă cinci zile.
Pentru o mamă, e o eternitate.
Cele 100 de ore nu s-au încheiat pentru mamă.
Acele 100 de ore vor ține până la sfârșitul vieții ei.
Și agitația întrece limita.
Pentru că devine un produs.
Apoi s-a terminat.
Toți au plecat.
Iar familia ei a rămas acolo.
Nu mai eram acolo pentru spectacol.
Am plecat.
Ne-am strâns luminile
și am plecat.
Chiar asta ne dorim?
Ăsta e comportamentul pe care-l vrem ca societate?
Ca jurnaliști, ca societate civilă,
ca polițiști, chiar asta ne dorim?
Până și astăzi, mi se spune că-s responsabil pentru moartea lui Eloá.
M-au făcut să par vinovat.
Vă asigur, și pe cei care mă privesc acum,
că orice jurnalist ar fi vrut să fie în locul meu.
Am intrat la locul crimei, am dus publicul acolo.
13 FEBRUARIE 2012 PROCESUL LUI LINDENMBERG
A trecut pe lângă mine râzând.
Le-a râs în față tuturor.
Așa că…
nu regreta.
Cu siguranță, existența legii femicidului atunci
nu l-ar fi împiedicat să vrea s-o omoare.
Ceea ce se schimbă este că societatea devine mai conștientă.
După părerea mea, într-un ritm lent,
dar până în punctul de a recunoaște
că actele de violență
împotriva femeilor sunt grave.
După-amiaza a fost plină de nerăbdare,
înăuntru și în fața tribunalului.
Acuzarea și apărarea au așteptat
decizia juriului.
Trebuie condamnat.
- Cât ar trebui să fie închis? - Cât mai mult.
Mi-a distrus familia, știți?
Acum…
îi facem față, nu?
Îi facem față.
Dar rana rămâne.
Cum ar fi dacă Eloá…
Ea nu mi-a cunoscut fiica.
Deci?
Pe 21 iunie, ziua lui Ronickson.
Sper că ajunge în São Paulo ca să stea cu noi.
Familiei noastre îi e foarte dor de el.
Pe 5 august, ziua frățiorului meu.
Everton Douglas, îl iubesc foarte mult.
Sper să fie o zi fericită.
În 2008, vreau…
întâi, să merg la plajă.
Apoi, să mă odihnesc puțin.
După aceea, să-mi găsesc o slujbă.
Și în cele din urmă,
să mă logodesc cu Liso.
Lindemberg Alves a fost condamnat la 98 de ani.
A reușit să reducă sentința la 39 de ani
și își ispășește pedeapsa în regim semi-deschis.
În 2018, guvernul din São Paulo
a primit ordin să-i plătească daune Nayarei Rodrigues.
Familia lui Eloá n-a primit nicio compensație de la autorități.
După cazul lui Eloá, Direcția de Ordine Publică
a publicat rezoluția ce impune protocoale stricte
și limitează participarea presei la negocierile pentru răpire.
Familia a decis să-i doneze organele.
Șapte persoane au primit
inima, plămânii, pancreasul, ficatul, rinichii și corneele.
Subtitrarea: Ramona Coman