Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
15 РОКІВ ТОМУ
- Алло? - Гаразд. МІ6 дали згоду.
Мішень у грі. Можете починати.
Гаразд.
Сонечко, вони погодилися. Ти готова?
- Серйозно. Ми запізнюємося. Треба йти. - Уже йду.
- Ти це казала п'ять хвилин тому. - Дай мені хвилину.
Знаю я тебе. Це затягнеться хвилин на 20.
Гаразд. Піду піджену тачку.
Ні. Це ж дитяча вечірка.
То, може, мені...
- Обидва. - Серйозно?
І ось це.
Боже, оце тачка!
Ви ж знаєте, що ваш бюджет має якісь межі?
Під прикриттям викладайся на повну. Це не твої слова?
Пригадуєш Макао?
Ти витратив пів мільйона, аби лише вразити тріад.
Послухайте. Упораєтеся із цим завданням — і тачка ваша.
Серйозно?
- Ні. - Я так і думав.
Ви нині торговці зброєю, французи.
Справжні містер і місіс Лем'ю занедужали.
Зосередьтеся. Починаємо.
Бальтазар Ґор, колишній агент КДБ, а зараз — голова «Вовків»,
чи не найнебезпечніший терорист у Східній Європі.
Хоч це й свято його дочки, розслаблятися не варто.
Не виділяйтеся. Спробуйте знайти його.
Камери його не бачать.
Тільки поглянь. Чи не забагато для восьмирічної?
Мала виросте ще тією гівнючкою.
Дитину не так легко зіпсувати.
Приблизь. Ось це.
Очам своїм не вірю.
- Що? - Що таке?
От не можна було вас знайомити. Ви разом спите.
Ми просто граємо свою роль заради місії.
Це основи конспірації. Чого ти?
Аби б вас не спіймали, бо брехуни з вас кепські.
Ми впораємося. Ти ж нас знаєш.
- Бачу Ґора. - Ви знаєте, що робити. Уперед.
Мескаль з апельсином.
Вітаю. Я Мелоді Лем'ю.
Хотіла сказати, що у вас чудовий дім.
Мене звуть Ґор.
Бальтазар Ґор. Дуже приємно.
А мені як приємно.
- Бажаю гарно провести час. - Дякую.
Голос і відбиток є.
Молодці. Тепер сейф.
Нагорі. У кабінеті Ґора.
Тільки акуратно з відбитком.
Бальтазар Ґор.
Пристрій у нас.
- Прекрасно. - Що це таке?
Чули про ключ АСК?
- Що? - Автоматизовані системи керування.
Це головний ключ
до критичних об'єктів інфраструктури світу.
Електростанції, греблі, АЕС.
Ґор може влаштувати другий Чорнобиль.
Зрозуміло. Це погано.
Тікайте по східних сходах. Мерщій.
Молодці. Тепер до точки зустрічі.
На вас чекатиме Бейрон Ендрюс з МІ6.
І, Емілі, не кажи Бейрону про ключ.
Я знаю, що між вами щось було, але тримаймо цю таємницю при собі.
- Емілі. - Бейроне.
Слава богу, ти ціла. Я так переживав.
- Справді? Бачу, таки пережив. - Метте.
Емілі, коли ти повернешся в Англію і підеш до справжньої служби розвідки?
Коли там почнуть наймати справжніх агентів.
Не знаю, який з тебе таємний агент, але турагент з тебе нічогенький.
Це вам від МІ6. Не подряпайте.
- Ви, американці, усяке можете. - Оце комплімент.
Зачепив за живе?
- Заздриш? - Чому?
Не знаю. Відчуваю заздрощі.
- Це через мій акцент? - Ні.
Через тебе загалом. Акцент лише поглиблює це.
Ви були б солоденькою парочкою.
Гарного польоту, Емілі. Був радий тебе бачити.
Ось твій ключ.
Тільки не подряпай. Па-па.
Випий чаю і поцьомай від мене Біг-Бен.
Як банально!
Вітаємо. Я Ділан. Дозволите взяти ваш багаж?
Ні, дякую. Я б чогось випив. Можна шампанського?
- Звісно. - Дякую.
Мені не приносьте. Щось не хочеться, дякую.
Ти не вип'єш?
- Ні. - Справді?
Не вип'єш келих за успішну місію?
Так, але через злети, падіння й зневоднення
щось мені не до шампанського зараз.
Тепер я впевнений, що щось не так.
- Справді? - Так.
Не знаю що, але щось точно сталося.
Я вагітна.
Що ти сказала?
І батько — ти.
Що ж... Я здогадався, що батько — я, але я...
- Ти більше ні з ким не зустрічаєшся? - Ні, а ти?
Ні! Я зустрічаюся лише з тобою.
Ти точно вагітна?
Точніше не буває.
Овва! У тебе тут цілий роял-флеш.
Я на них попісяла, тож...
Послухай, я не знаю, що думаєш ти,
але, ну, знаєш...
ми не так давно разом, тож...
Я з тобою.
Що?
Я сказав, що я з тобою.
Цілком і повністю.
Моя улюблена людина от-от створить мою нову улюблену людину.
Я з тобою.
От ти вмієш підбирати слова.
Бо це правда.
Власне, Ді, шампанського! Неси пляшку. Я п'ю за двох.
- У нас буде дитина. - Вітаю вас. Це чудові новини.
Ти точно цього хочеш?
Бо я з власного досвіду знаю,
що діти й наша професія — не надто вдале поєднання.
А я з власного досвіду знаю, як воно — не мати сім'ї.
- Я завжди про це мріяв. - Я теж.
Що?
Що? У мене тхне з рота?
- Що? Усе гаразд? - Просто...
Піду вмию обличчя.
- Пробачте. Вбиральня не працює. - Нам летіти 11 годин.
Мені шкода.
Метте, вбиральня не працює.
- Відійди від неї. - Дайте ключ.
Гаразд.
Ось він. Відпусти її.
Ем!
- Що ти робиш? - Є лише один.
- Ні! - Ем, у нас немає часу!
Подбай про нашу дитину.
Ем, що ти робиш?
Не відпускай мене.
Це ти не відпускай.
Добре, не буду.
Бачиш те плоскогір'я?
- Гаразд, тримайся! - Тримаюся.
Боже, вдалося. Гаразд, швиденько.
Що таке? Ти як?
Горе моїм ребрам, та тут інше.
Ем, так далі не можна, особливо, якщо в нас буде дитина.
Добре, то що? Виберемося — і прощаємося зі службою?
Хтось знав, що ми на тому літаку. Нас викрили.
То що? Зникнемо з радарів?
Усі думатимуть, що ми розбилися, так?
- Так. - Це наш шанс зникнути.
Так, почнемо все спочатку. Доведеться розірвати контакти з усіма.
Це не проблема. Я сам-один. А в тебе є мама.
- І про неї треба забути. - Так.
Теж мені втрата.
А Чак?
А що Чак? Він наш друг. Ідеться про нашу сім'ю.
Він зрозуміє.
Ми кинемо все, заради чого працювали?
Наші кар'єри, життя й усе звичне?
Так. Бо так, як було раніше, вже не буде.
Якби не суперміць моїх стегнових м'язів, ти був би мертвий, знаєш?
Твої стегна мене врятували.
І ми не померли.
- То ми справді підемо на це? - Ще б пак!
Я не знаю, куди ми поїдемо. Не знаю, що робитимемо, але...
Ми щось придумаємо.
- Я за, якщо ти за. - Цілком і повністю.
- Забираймося звідси. - Ходімо.
ЗНОВУ В ДІЇ
НИНІ
Кохана, а хто мені скаже, що сьогодні за день?
День, коли мій чоловік здобуде перемогу.
- День матчу! - День матчу!
- Слухай. - Що?
Якщо ми переможемо в плей-офі...
Послухай, я не кажу, що це завдяки тому, що я тренер,
але ймовірно...
Лише завдяки тобі. Так.
Ну як? Сексуально? Знаєш, як мене називають?
- Як? - Футбольний пустун.
О господи.
Чорт. Вони зараз знову запізняться.
Еліс! Лео! Снідати!
Лео, негайно вимкни приставку!
Звідки вона знає?
Еліс, треба виходити!
- Ходімо! - Я чищу зуби.
Зуби вона 20 хвилин чистить. Знову сидить у телефоні.
Я ж казав: якщо ти сердишся через телефон, то забери його.
- Сам забери. - Я її боюся.
І не кажи. Аж у жар кидає.
Особливо від того її погляду.
Еліс, твої зуби чисті!
Іду вже!
- Пам'ятаєш, як ми їй подобалися? - Не пам'ятаю. То було давно.
Може, слід повернути вечори кіно з мамою.
А це непогана ідея.
Можна подивитися «Крід». «Крід 2».
- Там усі такі масні. Ти впевнена? - Думаєш?
Що ти робила з мамою, коли тобі було 14?
Коли мені було 14?
Мою маму відправили в Бейрут, і вона забула сказати про це, тож...
Невдалий приклад.
Моє дитинство було зовсім інше.
Як ти, друже? Усе добре?
Так.
Ти вчора грав у відеоігри, коли мав лягти спати?
Ні.
Так. Гаразд, пробач.
Ти зашвидко здався. Я тобі повірив.
Не треба так швидко здаватися, гаразд?
- Спробуй. - Чекай.
А що тебе так розізлило?
Ні, будь ласка, не вчи його брехати.
Чому? Ви постійно брешете.
- Перепрошую? - Що ти сказала?
Днями я чула, як тато говорив російською з майстром.
- Як це розуміти? - Бо так захотів.
Не розумію, що тут такого?
- Ти знаєш російську? - Трохи.
Як «до свіданія», «Спутнік» чи «Горбачов». Типові фразочки.
Але ви розмовляли про кондиціонер.
Ми з вашим татом
вивчили основи російської ще в Корпусі Миру.
Хіба вас не в Колумбію відправили?
- Де ви й познайомилися. - Так.
- Там ми й познайомилися.
У Колумбії.
- З Колумбії ми полетіли в Росію. - З Колумбії — в Беліз.
Беліз — поруч із Колумбією.
Так і є.
Колумбія, Беліз, Росія.
- Так. - Поподорожували.
- Мир не приходить просто так. - І це ще не все. «Кушай завтрак».
- Га? - Що це означає?
«Їжте сніданок».
У мене кілька зустрічей по обіді.
- Забереш одяг із хімчистки? - Гаразд.
І треба в супермаркет. У нас майже все закінчилося.
Гаразд.
- Агов, хто так рано п'є дієтичну колу? - Вона зменшує шанси захворіти на рак.
- Де ти таке вичитав? - Дай це сюди.
Віддам пізніше.
Агов, скинеш навушники?
- Що? - Не раджу.
- Що слухаєш? - Ти однаково не знаєш.
Та ні, таки не знаю.
Хотіла спитати, чи ти маєш плани на вечір, після матчу.
А що?
Я тут подумала, може, ти запросиш подруг —
і ми забацаємо моктейльчиків,
і поперемиваємо всім кісточки.
Я йду вчитися до Анналізи.
- І знову промах. - Авжеж.
Звісно. Ти ж любиш учитися.
Що ж, я не маю жодних планів на понеділок.
Може, влаштуємо вечір кіно?
- Ні, дякую. - Серйозно?
Ти впевнена? Точно?
Гаразд.
Я не проти вечора кіно.
- Справді? - Звісно.
- І «Крід 3» дивитимешся? - Я і олійкою намащуся.
Як Майкл Бі, розумієш, про що я?
Гаразд, приїхали.
Гарного тобі дня, сонечко.
Ні, я люблю тебе більше.
Лео, не забудь, що сьогодні ми приїдемо по тебе пізніше.
- Чого ця штука знову в тебе на пальці? - Бо це ж круто.
Відстежує режим сну, вимірює рівень кисню й навіть тиск.
Тобі 12. У тебе ще немає тиску.
Тобі не здається, що він завеликий?
Тому він на великому пальці.
Може, завтра вийдемо погуляти? Покидаємо м'яч?
- Ви не чули про ХТЕ? - Ми просто м'яч покидаємо.
- Я грав — і нічого. - Так.
Тобі не завадить піти перевіритися.
Нічого собі!
Придумав собі. Я покажу йому ХТЕ.
- Ти це бачиш? - Що саме?
Вона знову з тим хлопцем.
- Де ти це взяла? - На Amazon.
Не лізь у її життя.
Вона знову з ним. Вона... Вони тримаються за руки.
- Вони цілуються. - Що? Цілуються?
Це відколи 14-річні мають вуса?
Його звуть Джеймс, і йому 16.
- Трясця! - Уперше бачу, що вони цілуються.
- А це звідки? - З Amazon, звідки ж іще?
А мені повітродувку купити не дала.
Очам не вірю. Чорт. Що робити?
- Це вона. - Відповідай.
- Вона нас бачила. - Збий.
- Чекай. Сховай це. - Дідько. Візьми слухавку.
Привіт, люба!
- Мамо? - Ти щось забула?
Що ви там робите?
Ви як збоченці. Це що, бінокль?
- Твоя мама перша почала. - Вам треба чимось зайнятися. Серйозно.
Після навчання в Анналізи буду вдома. Па.
Гаразд.
Я ж казав тобі забрати в неї телефон.
Будь трохи обачніша.
«Чимось зайнятися»? Га?
Я вічно чимось займаюся.
Що це взагалі означає? Вона й сама цього не знає.
Я лише тим і займаюся, що вами.
Ану якби я займалася лише собою?
«Мамо, де ти? Відвези мене сюди. Відвези мене туди.
Не дивися на мене. Не заходь у кімнату. Принеси поїсти».
Ці підлітки. Кожен день — добрий день.
Кажуть, люди від того ламаються, та вона мене не зламає.
- Господи. - Не зрозуміла. Ви могли б повторити?
Знаєш що? Це моторошно, Алексо. Не пхай носа в чужі справи.
Порадити додаток для медитації?
ДЖЕЙМС: ТАК!!!
ЗАРАЗ БУДУ
АННАЛІЗА: МИ НАГОРІ ПРИНЕСИ ЧОГОСЬ ВИПИТИ!!!
Гаразд.
Остання спроба.
Пофіг. Гаразд. Нічого.
- Що це ти робиш? - Ой! Що? Боже.
- Нічого. - Щось не схоже.
- Справа в Еліс. - В Еліс?
Вона нас обманює. Вона не вчиться в Анналізи.
Саме тому нам слід не спускати очей із наших дітей,
як це роблять інші батьки.
Ми не такі, як решта батьків. Ми вже це обговорювали.
Але ми з тобою — шпигуни. Така в нас робота.
Була така робота —
з терористами й воєначальниками, а не з нашими дітьми.
- Поглянь. Мені здалося... - Я не дивитимуся.
Ця штука просто відклеїлася. А це що таке?
Що? «Мама — відстій»?
Ще й із помилкою. Хотіла — ось. «Мама — віцтій».
Не хочу це бачити.
Спробую так.
- Допитливій Варварі носа відірвали. - Бідолашна Варвара.
- Ось. - Ти сама напрошуєшся.
Дай їй спокій.
Таке враження, що це тепер її девіз.
Що означає...
Поглянь.
НЕ МОЖУ ДОЧЕКАТИСЯ ХІМІЧНОГО АПОКАЛІПСИСУ
Що це таке?
- Хімічний апокаліпсис? - Хімічний апокаліпсис?
Ви сказали «Хімічний апокаліпсис»?
Не думав, що він знов буде після минулого року.
- Що сталося минулого року? - Не знаю.
Але вони наче згадували про якісь колеса.
Це що, жарт? Поглянь. Вона на Адамсон-стріт у центрі П'ємонта.
Могла вимкнути служби геолокації. Надто просто.
Це клуб!
- Клуб? - Так!
Приїхали.
- А тут весело. - Ти хочеш усе зіпсувати?
- Що? Ми давно не виходили в люди. - Гуляємо тут не ми, а наша дочка.
Та годі. Уже й повеселитися не можна.
- Даруйте. Пропустіть. - Перепрошую.
О боже.
«Гарві Стінобій», будь ласка.
Будьмо!
Вона там.
Еліс Амеліє Рейнолдс, ходімо.
Негайно.
- Але я не... - Не хочу чути ні слова.
Від тебе теж, вусаню. Стули свої пухнасті губи.
- Ходімо. - Чому я не можу залишитися?
Їхні батьки не проти.
Може, батьки їх не люблять.
Звідки я знаю? Ходімо.
Еліс, не йди. Вечірка лише починається.
Бери свої речі й ходімо.
Ходімо.
Що таке? Телик зламався? Тому бумери не вдома о такій порі?
Бумери, привітайтеся.
«Бумери»?
Так, дамочко, бумери.
«Дамочко»?
Люди, послухайте. Пропустіть нас — і ми просто підемо геть.
Ага, а що ви нам зробите?
Гадаю, ти не не почув. Я сказав: «Пропустіть нас,
щоб я вивів свою неповнолітню дочку з клубу!»
- Тату! - А мені вона здається дорослою.
Попустися вже, гаразд? Ходімо. Шоу закінчилося.
Не так швидко.
Не чіпайте його!
- Чорт. - Я не можу дихати.
Усе сталося так швидко. Усе ж обійшлося, правда?
І ми не бумери, ясно? Ми покоління Х.
Ні тут, ні там — на межі між поколіннями.
Забираймося звідси.
Як ти туди зайшла?
- Підробила документ? - Ні.
То в цей клуб впускають 14-річних?
Гаразд. Я маю фальшивий документ, але я там лише танцюю.
Хто тебе підмовив? Вусань?
Його звуть Джеймс. І він тобі не подобається, бо він білий.
- Що? - Що? Твоя мати — біла.
До того ж ідеться не про Джеймса.
- Ідеться про тебе. - Так.
Ти зла, бо я хочу жити своїм життям, а не твоїм.
- Що? - Та годі!
Як ви мене знайшли?
Агов?
«Мама віцтій». В-І-Ц-Т-І-Й?
Пароль на один зуб.
Ви зламали мій пароль і читали мої повідомлення?
Твої? Це наші повідомлення.
- Це не твій телефон. Це наш телефон. - Так.
І ти сидітимеш під домашнім арештом у нашому домі.
Так, хочу здати іспити екстерном.
Які ще іспити?
Щоб швидше закінчити школу й поїхати в коледж.
Та от біда: ми за це не платитимемо.
Може, поговоримо про те, що сталося в клубі?
Ви нафіг відгамселити тих хлопців, а один був симпатичний.
- Що за слова? - Що?
Що за слова? Це для вас найбільша проблема?
Де ви взагалі цього навчилися?
Ми були на кількох заняттях із тхеквондо.
«На кількох заняттях»? Коли Корпус миру відправив вас у Японію?
У Японії ми не були.
Власне, тхеквондо — корейське бойове мистецтво.
І ти й не уявляєш, чого можна навчитися за пару занять.
І я маю в це повірити? Та ви самозванці.
- Самозванці? - Ми? Згадай про своє посвідчення.
Я вас не витримую.
Кажеш, не витримуєш?
Тебе покарано, тож побачимо, як ти «не витримуватимеш» це.
Так, і, може, вона незрозуміло висловилася,
але ти бачила, що вона зробила з тими типами. Не жартуй.
Я вас ненавиджу!
- То було щось, га? - Здуріти. Щось із чимось.
Але в поганому значенні, типу: «Так не можна»?
Чи в хорошому,
типу: «Ми наче знову ожили, уперше за довгий час»?
- У поганому. - Поганому.
- Ага. - Так. Хотіла перевірити.
Про що думаєш?
Гаразд, ти ж знаєш, що я обожнюю наше життя.
- Так? - Але?
Не знаю. Просто...
Сьогодні мене наче перемкнуло.
Уперше за довгий час я... Я почувалася важливою.
Ти важлива, просто по-іншому.
Агов, дурбецало, це ти розказав батькам, де я?
Мені твоє життя нецікаве.
- Я його хоча б маю. - Тепер — ні.
Ти будеш покарана так довго, що пропустиш свій випускний.
У тебе бувають фантазії, що ми в Південній Америці?
- Зупиняємо чи розпалюємо переворот? - Ні.
Що завгодно. Просто трохи старого доброго безладдя.
Не хочу я жодного безладдя. Ми залягли на дно не просто так.
- А щоб захистити наших дітей. - Твоя правда.
Вона знайшла паролі на твоєму комп'ютері.
- Я їх сховала. - Отож, не надто добре.
На тебе це теж чекає.
Хай спробують. Я всюди встановив двофакторну аутентифікацію.
Боже, який же ти ботан!
Ботан, за яким не встежать батьки.
Знаєш, що мені потрібно? Я хочу знову почуватися живою.
- Хай кров пульсує в жилах. - Люба.
Хочу знову почуватися крутою сучкою.
Сонечко.
Я знаю, що тобі треба.
- Назбиралося, так? - Так, назбиралося.
Так. Я знаю, що потрібно нам обом.
Господи. Це вже занадто.
Гидота.
Давай. Ну ж бо!
Давай. Ще.
Ще раз.
- Тобі вже краще? - Так.
Трішки.
Мені точно не завадить душ.
Ідеш?
Я-бо брудний.
Діти вже в школі?
Так.
- Ти на когось чекаєш? - Ні. Я — ні.
Чаку?
Як ти? Привіт із минулого.
Як життя, Метте?
Добре.
Як ти нас знайшов?
Так.
«Бумери зчиняють погром на вечірці».
Але ми не бумери.
Це що, Чак?
- Так. Повіриш, га? - Привіт, Ем.
Чудово виглядаєш. Ви обоє чудово виглядаєте.
Заходь.
- Ні. На це немає часу. - Стривай. Що?
Якщо я так легко вас знайшов, то й вороги вже недалеко.
Та годі. Минуло вже 15 років.
Так. Ми не маємо ворогів. Я продаю складанки на Etsy.
- Ми граємо у Wordle. - Кому ми треба?
Ключ АСК.
Ми втратили його в авіатрощі.
Ми обшукали місце аварії. Його не було.
Знайшли кейс і тіла білоруських терористів, а диска ніде не було.
Цього не може бути.
Пам'ятаєте Бейрона Ендрюса з МІ6?
- Авжеж. - Так, блідий такий, м'язів — нуль.
Так. А що?
Літаком займався він. Гадаю, це він вас виказав.
Я не здивований.
Серйозно? Бейрон?
Я маю перевірені дані.
Тепер він працює з Ґором, і вони полюють на вас і на ключ.
- Ні, бо ми не маємо ключа. - Так. Не маємо.
Це неважливо.
Коли ЦРУ дізнаються, що ви живі, вас арештують.
Вам треба негайно їхати звідси з...
Чаку!
Тікай!
- Біжімо! - Уперед!
Дідько! Якщо нас знайшли так швидко, знаєш, що це означає?
- Діти. - Так.
- Зараз! - Уперед.
Пригнися.
- Підходимо! - Гараж! Уперед!
Газуй!
Швидше!
Чак! Який жах!
Треба якось довести, що ми не маємо ключа.
- Я маю в дечому зізнатися. - У чому?
- Обіцяєш не сердитися? - Дзуськи!
- Я забрав ключ. - Що?
Щоб він не потрапив не в ті руки.
Ліворуч!
Так.
Що тобі зробили столики? Не тарань усе підряд!
Давно такого не було.
Чи тобі важко зосередитися, бо твій колишній хоче нас убити?
То було одне побачення. Забудь.
Він без упину торочив про «Манчестер Юнайтед».
То ти визнаєш. То таки було побачення. Ліворуч!
Чим ти думав?
Треба було перестрахуватися, на випадок, якщо нас викриють.
Що ж, нас викрили.
- То де він? - В Англії.
- Так. - У «Фоксхаунді».
- У будинку моєї мами? - Там є охорона.
Так, бо всі хочуть її смерті.
Залягти на дно не вийде. У нас є діти.
ЦРУ. Вони нас захистять.
За ключ. Віддамо його в обмін на імунітет.
І попросимо ЦРУ про захист. Теж мені проблема.
Теж мені проблема?
Ти викрав зброю кібертерористів,
сховав її в будинку моєї матері й брехав про це 15 років.
Під цим кутом звучить не дуже. Праворуч.
- Перезаряджається. - Зажди.
У нього зброю заклинило.
Привіт усім.
Не думаю, що це смачно.
Гидота.
Ви знущаєтеся?
- Уперед. - Треба позбутися цієї тачки.
Я тебе випередив. По нас приїде Шейн на сірому «пріусі».
- Нам до північного виходу. - Добре.
Діти, ви вже йдете.
- Що? - Ти теж, ходімо.
Що відбувається?
Ти геть нічого не з'їв, ось що.
Поклади бутерброд у кишеню. Ходімо.
- Синку, треба їсти. - Що за переляк?
Я не перелякана. Вигадуєш.
- Що з машиною? - Ото не вірте паркувальникам.
- Куди ви нас забираєте? - У подорож.
Куди батьки скажуть, туди й поїдете.
МІЖНАРОДНІ ВІДПРАВЛЕННЯ
- Як в Англію? - Так. У стару добру Англію.
А школа? А що буде з футболом? Зараз же плей-оф.
Школу й футбол...
Здається, усе скасували.
Що?
Мусимо прийняти, що, мабуть, наш чарівний сезон добіг кінця.
Так. Золотко, мені так шкода.
Мамо, чому ми летимо в Англію?
Це гарне запитання. Так.
Бо ми поїдемо до вашої бабусі.
- Що? - У нас є бабуся?
Оце несподіванка, правда?
Послухайте. Я знаю, це важко зрозуміти. І мені дуже прикро.
Та я не хотіла, щоб моя мати була частиною вашого життя.
- У моєму її майже не було. - Ти казала, вона померла.
- Не казала. - Ні, ти казала, що вона померла.
Ну це можна розуміти по-різному.
Іноді мені здавалося, що так і було, бо вона була холодна й замкнута
й здала мене в інтернат за першої ж нагоди, тож...
- О! Звучить непогано. - Ми зрозуміли, що скоїли помилку.
- Вам слід познайомитися, доки ще не пізно. - Так.
- Вона помирає? - Ні.
Тобто так. Зрештою всі ми помремо.
Ми можемо не долетіти.
- Що? - Метте.
Я невдало висловився. Але вона не помирає.
Якщо ми поводимося дивно чи схвильовано — це тому, що вона так на нас впливає.
На мене. Вона так впливає на мене. Усе зрозуміло?
- Так. - Так.
- Добре. - Справді?
Ні! Авжеж, ні.
Я збрехала про клуб — мене покарано,
а ти збрехала, що твоя мама померла. Маячня якась!
Юна леді, добирай тон.
Гаразд. Твоя правда. Я мушу все пояснити.
Але тут не вийде. Не зараз, добре?
- Мамо. - Так?
Мені погано.
- Любий, що таке? - Здається, мене нудить у літаках.
Ми ще не сіли в літак.
- Далі. - Нумо...
Нумо спершу пройдемо перевірку.
Пані й панове, капітан увімкнув знак «пристебнути ремені»...
- Агов. - Що?
Я перевірив літак. Ніхто не стежив.
Гаразд.
Що таке?
Невже ця мить настала? Розкажемо їм?
Якраз зараз не треба їм нічого розказувати.
Ем, ми 15 років тримали це в таємниці. Потерплять ще два дні.
Твоя правда. Завдяки цій брехні вони в безпеці.
Так. Хороші батьки завжди брешуть.
«Чудовий виступ».
Так. Авжеж.
«Ми не поїдемо в Діснейленд, бо його зачинили».
Оце клас.
«Твої батьки не мають татуювань».
«Від травки починається діарея».
-«Алгебра. Потрібна щодня». -«...щодня».
«Пі дорівнює МС-щось-там».
Послухай, ми з тобою молодці.
Так і треба робити, якщо хочеш виховати чудових, розумних дітей.
Брехати їм прямо у вічі.
Дякую, ти мене заспокоїв.
Незабаром наші бортпровідники пройдуть...
Доброго ранку. Добре, що вам удалося відпочити.
Я ж казав: ці подушки хоч дурнуваті, та зручні.
ВІТАЄМО В ЛОНДОНІ
Ваші паспорти.
Будь ласка.
- Вітаю, серденько. - Вітаю.
Сім'я Бейкер.
- Дякую, місіс Бейкер. - Дякую.
Гаразд. Нам туди. До виходу.
Швидше.
Ходімо.
Це наш автобус. Уперед.
Наступна зупинка — автостоянка.
Що ж, схоже, це наша зупинка. Так?
Може, просто визнаєте, що це дивно?
Не все дивне — то погано.
Як-от, що Майкла Джексона досі слухають.
Ходімо. Не відходьте від нас.
Ґор.
Вони тут. У Гітроу. Стоянка G.
Гаразд. Тримай мене в курсі.
Перепрошую. Вибачте.
Гаразд, приїхали.
Що скажете?
Це ж стоянка.
Так.
- Куди він пішов? - По авто, яке ми орендували.
- Це наша орендована тачка? - Так. Сідайте.
Так, пригадую. Гарна сім'я. Татко — ще той красунчик.
У таких деталях немає необхідності. Дякую.
- Не дивно, що ви її так довго шукали. - Я шукав не її. Я шукав ключ АСК.
Зосередьтеся на роботі.
Вони ж не просто так вийшли на світ.
Вони знають, як стати невидимками.
Так.
Діти.
Шукайте дітей.
- Точно? - Так.
Нам потрібні записи з усіх камер аеропорту.
Телефони, цифрові відбитки.
Довго бути невидимими не вийде.
Гидота.
Аж нудить.
Що це за марка цигарок?
- Це запальничка? - Ану віддай.
Діти, ми в Європі. Тут усе трохи по-іншому.
У цій машині хоча б є вай-фай?
Ні, немає. Проведімо цю подорож без інтернету.
Власне, телефони. Прошу віддати їх мамі.
- Що? - Що?
Жодної мережі.
Я не збираюся сплачувати рахунки за роумінг і так далі.
Може, куплю місцеві SIM-картки.
- Ти, мабуть, жартуєш. - Ніскілечки.
У мене вже рука болить.
Ну ж бо.
Дякую.
Лео!
- Відпочиньте. - І що нам тепер робити?
Тобто? Поговори із сестрою. Познайомтеся ближче.
«Як життя? Що нового?
Як тобі Англія?» Тут повнісінько незвіданого.
Ми щойно минули Costco.
На Costco бочку не коти. Я туди їду, як на свято.
Ось. Послухаймо...
Музичку.
- Оце я розумію, музика. - Ні.
Здуріти.
Треба заправитися.
Будь ласка, можна нам поїсти?
Вам пощастило. Ми на місці.
- Ну гаразд. - Дасте нам грошей?
Так, подай рюкзак.
- Швидше. - А, так. Вибач.
Я заправлю тачку. А ви збігайте по їжу.
Бігом.
Гаразд, так. Щоб принесли здачу.
- І пачку M&M's. - Добре.
Чого бажаєте?
Сніданок.
- Повний англійський сніданок? - Так.
Будь ласка. Смачного.
А ви маєте щось із меншим вмістом холестерину?
Ні. Ось тобі кров'янка.
- Кров'янка? - Так!
О боже.
І не кажи.
Я не про це. Поглянь.
Чому мене звуть Джеффрі Бейкер?
І чому тут написано, що ми з Алабами?
Неймовірно. Вони злилися через моє посвідчення,
а самі мають фальшиві імена, паспорти й усе таке.
Готівка чи картка?
Готівка.
Ось.
Цю штуку можна під'єднати до інтернету?
Так, але мама з татом заборонили.
Ти про містера й місіс Бейкер?
Не слухай їх.
- Смачного вам. - Дякуємо.
А що як мама з татом — злочинці, і ми втекли з країни?
Що? Які з них злочинці? Вони грають у настільний теніс.
- Ну то й що? - Вони дивляться «Сад і город».
Лео.
- Вони самі печуть хліб на заквасці. - Фу.
Скільки в нас часу?
За 45 хвилин система розпізнавання облич ідентифікує нас у міграційній службі.
За годину–півтори перевірять камери довкола аеропорту.
Тоді, залежно від того, чи наше авто розпізнають, — пів години, не більше.
Отже, часу привітатися з мамою ми не маємо.
Часу, щоб привітатися, предостатньо.
Ага. Дві хвилини. Травму не все життя гарантовано.
Пам'ятай, за нами йтиме не лише Бейрон.
Послухай. Ми заберемо ключ.
Віддамо його ЦРУ, і все стане, як було.
Усе просто.
Не віриться, що ми їх у це втягнули. Я така жахлива мама.
Ну, мене теж найкращим татом не назвеш.
- До речі, ти чудова мама. - Щось я не почуваюся такою.
Вони ще й дорікатимуть нам за це довіку.
Як ідуть справи?
Вони з'їхали з дороги. Кружляємо.
Скинь мені точку.
Нам знадобиться підмога.
Добре. Зараз передам.
Звідки ви знаєте, що вони хочуть його продати?
Бо я їх знаю. Я дуже добре їх знаю.
ПРИВАТНИЙ НОМЕР
Так? Чудово. Дякую.
Заправка. П'ять км на північ.
Щось знайшов?
Є один Джеффрі Р. Бейкер. Родом із Гантсвілля.
Та він помер у 1952 році.
- Я так і знала. - Це нічого не доводить.
Найкраще, на що можна сподіватися — це що вони нічого не помітять.
Вони однаково не звертають уваги ні на мої слова, ні на дії, тож...
Якого...
Дідько!
О боже...
Допоможемо їм?
І що ти робитимеш?
Від тебе лише негатив!
- Дзвоніть 911! - Тут інший номер.
- Мамо! - З нею все добре. Нічого страшного.
Діти.
- Тату. - Ходімо.
- Що сталося? - Ходімо.
- Здачу взяли? - Ні. Здачу?
- А M&M's? - Чому ви з ними билися?
Не беріть у голову. Ходімо, Еліс.
Ну ж бо! Уперед!
- Сідайте в машину. - Ні. Ви бачили, що ми бачили?
А ви — що ми зробили?
Ми вчили вас критично мислити. Рада це бачити.
- Але сядьте вже в машину, трясця! - Ти ще й лаєшся?
Їдьмо. Пристебніться.
Сідайте!
Хто це був?
- Чому ти його збила? - Чому він стріляв?
- Розслабтеся. Усе буде добре. - Ми ваші спільники?
Це Бейрон.
Це вони.
Розвертаймося.
Це що, пістолет?
Тату, що ти в біса робиш?
- Мамо, це зустрічна! - Я сама все бачу, ясно?
Що відбувається? Чому ви намагалися їх убити?
О, нічого ми не намагалися.
Інакше вони були б мертві.
Так.
Слухайте, усе буде добре.
- Усе буде добре? - Так.
Тато розстріляв вантажівку, зробив вогнемет,
ти замочила ту дівулю голими руками.
Повторюю: я нікого не вбивала. Я тільки відключила її.
І не дівуля, а жінка, яку мама мало не вбила.
Інакше її не називати.
- Просто скажіть, хто ви. - Добре. Спокійно.
Гаразд, слухайте.
- Ми з мамою... Ми були НОА. - Ким?
Неофіційними оперативними агентами ЦРУ під прикриттям.
Тобто шпигунами.
- Ви були шпигунами? - Так.
Як Джейсон Борн?
- Так, але пам'ять є. - Так.
Я знала, що ви щось не договорюєте,
та я не думала, що ви могли бути крутими шпигунами.
- Не це робить нас крутими. - Так, не це.
- Можете побити тата Коннора? - Він же веган.
- А тата Сідні? - Ти бачив тата Сідні?
Усіх татів можете побити?
Усіх і кожного. Тільки не одночасно.
Але ми більше ні з ким не б'ємося. Ми на пенсії.
Ви не скидалися на пенсіонерів. То теж шпигуни?
- То були терористи або, можливо, найманці. - А є якась різниця?
У терористів є політична ідеологія, а найманці — просто інструмент.
Знаю, вам, мабуть, дуже страшно, але ми вас захистимо. Це і є наша робота.
Вам це чудово вдається.
Але краще б нас не відстежили через декого.
Ви й години без інтернету не можете? Що там таке важливе?
Ми гуглили, хто ви насправді такі.
Що?
Любий, ми твої батьки. Ось хто ми.
Так.
Хвилинку. Ця штука підключається до інтернету?
- Так. - О, друже.
Як розумно! Ану покажи.
Овва!
- Якого... - У відеоіграх багато насилля.
Та що ти кажеш?
- Він неймовірно влучно стріляє. - Пощастило. Не роби з мухи слона.
Я чула, що він крутий, але щоб настільки?
Дякую.
Чеченське тюремне татуювання. «Вовки»?
Звідки у вас інформація щодо заправки?
- Ми ще не підключилися до пристроїв дітей. - Я прослуховував «Вовків».
Вони дістали ключ 15 років тому. Отже, спробують знову.
- А ви кмітливий. - Дякую, що помітила.
Ми відстежуємо ігрові профілі дітей. Є розташування приставки хлопця.
Як ви й казали — діти.
Вони нас бачили, тож не знаю.
Простежте за «ленд ровером» із супутника.
Вона ще десь недалеко.
Вони, шефе.
Вони ще десь недалеко.
Так.
Ту вантажівку скоро знайдуть. Багато часу не виграємо.
Я тут подумав, може, краще говоритиму я.
Тоді ви не будете сваритися.
Так. Гадаю, це слушна думка.
Розкажи їй, що до неї їдуть професійні наймані вбивці
й чому так сталося.
Що?
МАЄТОК «ФОКСХАУНД»
Діти, прокидайтеся.
Лео. Еліс. Ми приїхали.
Стривайте. Це бабусин будинок?
Так. Тут я росла.
Мріючи якнайшвидше втекти.
Овва! Ви що, якась знать? А ми?
Ні.
У 1970-х ваша бабуся провернула кілька темних ділець, тож...
Ем.
- Що? - Годі.
Введи вже код.
Що ж. Їдьмо до бабусі.
Овва! А в бабусі відпадний будинок.
Що тобі тут не подобалося?
Дідько.
Це.
- Вітаю. - О!
Це ти.
Ну привіт. Досі вбиваєш усе довкола?
Не випробовуй моє терпіння. Стріляю я досі влучно.
Це твої внуки. Тільки не застрель їх.
Вони набагато більші, ніж на фотографіях.
На фотографіях?
Так. Метью прислав мені кілька фотографій.
Справді?
Привіт, любий.
Як життя? Я слав фотографії через різні країни, щоб їх неможливо було відстежити.
Щоб бабуся переглядала фотографії і бачила, як ростуть її внуки.
Так? Вона ніде їх не публікувала.
То, може, обіймемося? Чи як?
Ні.
Я ж британка. Ми не обіймаємося.
- Краще візьми ту мертву птаху. - Бери. У неї рушниця.
Я і гадки не маю, чим заслужила на таку честь,
але заходьте.
Усе добре.
- Поклади це. - Добре.
- Емілі, ти пам'ятаєш свій дім? - Як я могла його забути?
Як тут круто!
Туди не йдіть.
Нічого не чіпайте.
Нічого собі! Тут як у Форт-Ноксі.
Твої діти завжди всюди пхають свого носа?
- Вони просто допитливі. - Вони що, трюфельні поросята?
Гаразд, хто чого бажає?
Джинні, це дуже люб'язно,
та ми лише дещо заберемо й поїдемо далі.
Може, зберемося якось найближчим часом?
Що за нісенітниці? Ви вже тут.
Джинні, для випивки ще зарано.
Ця твоя благочестива праведність.
Їй судилося стати американкою.
Вона й досі говорить так, наче мене тут немає.
Вибач, золотко. Звикла вже. Бо тебе дійсно ніколи тут немає.
Для тебе — мескаль з апельсином. Чи не так?
Я... Я не знаю, звідки вона це знає.
А ти, люба?
Ти вже п'єш джин?
Вона жартує. Це жарт.
Потомонстр іде!
- Дж-дж-бджілко, ти... -«Дж-дж-бджілко»?
Ти бачила мої гранатові енергетики? Пити хочу — вмираю.
Аж четверо нових людей.
Вітаю. Це друзі чи вороги?
Це мій Найджел.
Привіт. Боже.
Овва!
Боже. Це... Я побачив язик.
Овва!
Даруйте. І за це вибачте.
- Я не очікував гостей. - А я не очікував цього.
- У мене тренування. Я готувався. - До чого?
До її рішення, що я готовий вступити в МІ6.
Я, скажімо, її особливий проєкт.
Це моя дочка, велетню.
- Ні. - Емілі.
- Не може бути. - Це Емілі.
Емзо.
А це її чоловік —
красунчик Метью.
- Метті. Наче я і сам не помітив. - І їхні діти.
Це Еліс та Лео.
Овва! Обожнюю дітей.
Це правда.
Ця ваша невинність. Очікування дива.
З вашого дозволу, я не церемонитимусь і поставлю вам це запитання.
- Ви хочете називати мене дідусем? - Що? Ні.
Так. Що ж, гаразд. Це все складно, правда?
Послухайте. Сподіваюся, ви бачитимете в мені не лише батька.
Що?
Бо я б дуже хотів, Метті, Емзо,
щоб ви бачили в мені друга.
Навряд чи.
То як? Вип'єш джину?
Не вип'є.
Їм 14 і 12 років.
- Вони п'ють воду й апельсиновий сік. - Так...
Може, перейдемо до діла? На нас чекає безліч справ. Найджеле.
Улаштуєш дітям екскурсію?
Моїм онукам?
А, потрібна допомога. Так. Дідуся викликають, бджілко.
Скажіть, ви любите, коли вам показують щось дивовижне?
Показати мій диво-кабінет?
- Так. - Ходімо.
Покажіть мені її.
Ось вона, сер.
«Проблема не в акценті, а в тобі загалом».
Який же ти передбачуваний, Метте.
Вона, мабуть, дуріє від нудьги.
Дякую.
- Що? - Ключ.
Судячи з їхніх розмов, вони таки його шукають.
А що з авто?
Супутники простежили його до цього місця.
- Але ми втратили їх через хмарність. - Чудово.
Імовірно, вони в радіусі восьми кілометрів.
Це старий військовий завод. Це кінна ферма.
- Це іподром. - А це що?
Не знаю.
Ця ділянка належить офшорній організації з острова Мен. ТОВ «Фоксхантер».
«Фоксхантер»?
Де я чув цю назву?
Джинні Кертіс.
Вона з МІ6. Вона була легендою.
Джинні, послухайте.
Коли ми з Емілі залягли на дно,
я взяв дещо дуже цінне.
Не маєш важеля впливу — створи його. Будьмо.
Він мені подобається.
Це ще не все.
Як бачите, тут немає геть нічого крутого.
- Це ваш кабінет? Чим ви займаєтеся? - Чим я не займаюся?
- Краще спитати так. - Але ким ви працюєте?
Яка ваша професія?
Онде моє спорядження, якщо це можна так назвати.
Тут є все, чого душа забажає. Я все це опанував. Саї. Нунчаки.
Кийок. Мій поперек!
Сюрикени. Я вже досить непогано їх кидаю.
Ой, стіна. І не лише стіна.
- Дайте-но спробую. - Обережно, гострі.
Спробуй, але навряд щось вийде. Тільки обережно.
Блис... Так.
Мені поки так не вдавалося. Це вражає.
А ти хочеш спробувати?
Власне, я піду пошукаю вбиральню.
Звісно. Навіщо зірці ще одна зірка?
Ти вже зірка.
А також ліхтарі-цигарки, лазерний годинник і куленепробивна парасоля.
Куленепробивна парасоля?
Якщо хочеш бути шпигуном, маєш бути готовим абсолютно до всього.
- Тому ти носиш трекер здоров'я? - Ні.
Ні, це для відстежування режиму сну.
Твоя бабуся часто цілу ніч не дає мені спати. Бо хропить.
Ой, і в тебе такий. Ми як близнята.
Послухайте, Джинні.
Я
сховав це тут.
Наскільки я розумію, його шукають.
Так.
Отже, після всіх цих років
ви притягли свої проблеми в мій дім.
Світ обертається не довкола тебе.
Судячи з усього, він обертається довкола тебе.
Я все життя старалася бути не такою, як ти.
Бути матір'ю, якою ти не була.
Люблячою, надійною, турботливою.
- Владною. - Ні! Боже!
Бути присутньою! Присутньою в житті своїх дітей.
- І як? Удається? - Удається, і дуже добре.
Добре, що ми із цим розібралися, адже...
Я так і думала.
Твоя дочка ненавидить тебе.
Ти відмовилася від усього, а вона однаково тебе ненавидить.
Знаєш що? Я можу жити з тим, чому мене ненавидить Еліс. Можу.
А тобі як із тим, чому тебе ненавиджу я?
Такими словами не розкидаються.
- Може, пошукаймо... - Проїхали.
Я зробила те, чого ти б ніколи не змогла.
- Я обрала сім'ю, а не кар'єру. - Та це нічого не змінило, чи не так?
Байдуже, яка ти мама.
Дівчата-підлітки бунтують.
Я це робила. Ти це робила. І твоя дочка це робить.
Єдина справжня твоя надія — це що ти навчила їх
давати собі раду й що колись вони повернуться до тебе.
Чому б я мала захотіти повернутися?
Ти переконала себе, що я бездушно відправила тебе
в школу-інтернат в Америці, щоб полегшити собі життя.
Проте ти благополучно забула, що сама благала мене про це.
А зараз... Я хотіла би побути зі своїми внуками.
Гадаю, в майбутньому мені нечасто випадатиме така нагода.
Шефе, я не розумію. Що їх пов'язує?
Я не знаю. Розділіться на три команди й перевірте ці об'єкти.
Я навідаюся до міс Кертіс, щойно узгоджу це з МІ6.
Хіба нам потрібен дозвіл?
Так. Я не хочу зруйнували свою кар'єру, вдершись у її будинок без ордеру.
Здається, я дещо маю.
Зараз надішлю.
Можеш у це повірити? То це я винна, що хотіла поїхати геть?
Так, з твоєю мамою нелегко, та вона однаково твоя мама.
Тут?
Ходімо.
Ми зробили це фото перед її від'їздом у школу в Америці.
Обожнюю цю усмішку.
Проте тепер я розумію, що насправді це вона так раділа, що житиме сама.
Коли вона була підлітком,
мені здавалося, що вона не хоче бути частиною мого життя.
Хоча... І я в її житті участі не брала, чи не так?
Я присвятила своє життя службі.
Тож на неї в мене часу лишалося небагато.
Я не ненавиджу маму.
Я знаю, серденько.
- І не думаю, що вона ненавиділа мене. - Вона сказала, що ти померла.
Що ж... Я була далеко не ідеальною матір'ю.
Не бажаєш випити чаю?
З кульками?
Що?
Вибач, я не люблю чай.
Ти не любиш чай? І джин не п'єш?
І Емілі каже, що це я погана матір?
Зараз ми все виправимо. Ходімо.
Рушаймо!
Уперед!
- Ти кодиш? - Чи коджу я?
Так. Коджу. Так. Люблю це діло.
Доповнена реальність, віртуальна реальність. Реальність загалом.
Хочеш потрапити в МІ6 — мусиш знатися на технологіях.
Їм потрібен Джеймс Бонд і Q в одному флаконі. Тебе взяли б із руками й ногами.
Як найліпшого кандидата.
Про що ви?
Твої батьки — шпигуни. Це в тебе в крові.
Але я геть на них не схожий.
Спробуймо дещо. Я побіжу на тебе.
- Що? - Я побіжу на тебе.
А ти зроби перше, що спаде на думку. Шкоди тобі не зроблю.
Я купу разів це робив. Це стандартна вправа.
Гаразд? Три, два, один.
Ні, будь ласка.
О боже.
Пробачте.
Я не знав, що так можу.
У тебе крихітні кулачки. А я звик до великих.
- Ти влучив між ребрами. - Я не хотів.
Я вмію приймати удари. Усе гаразд.
Скільки зробиш відтискань?
П'ятнадцять?
Ану до чотирьох.
Сюди. Ходімо.
Іди сюди.
Він там?
Що це?
Це мені, а це — тобі.
«Люба Емілі, якщо ти це читаєш,
то ми в небезпеці і, скоріше за все, винен у цьому я.
Пробач мені.
Я лише хотів уберегти тебе
і янголятко, яке ти носиш під серцем.
Будь ласка, не йди від мене, бо без тебе я пропаду.
І це було б сумно».
От умієш ти підібрати слова.
Чому ти сховав його тут?
Ми були в небезпеці, а ти — вагітна.
І коли б не знадобилася ця штука, без Джинні нам не обійтися.
Так.
Ходімо.
Сюди.
Бічні двері біля кухні.
Усе добре.
Стривай. Ходімо.
- Ані руш! Руки вгору! - Стояти! Ані руш!
- Де наші діти? - У вітальні! Марш!
- Не підходьте. - Ви не підходьте.
Ви цілі?
Ми маємо те, що ви шукаєте.
Ось ключ. Гаразд? Він тут.
Відпустіть дітей — і ми щось придумаємо.
Бейроне! Виходь уже!
Не вгадали.
Чаку!
Пробачте, що розчарував.
Я думав, що підготував вас краще.
Привіт, малята. Язика проковтнули?
Емілі, Метте.
Як це розуміти?
- Радий вас бачити. - Але тебе застрелили на наших очах. Це...
То було не насправді. Лише стимул, щоб ви привели мене до нього.
- То ви з Бейроном заодно. - Ні. Він чистий як скло.
Та щоб ви не побігли плакатися до своїх підрозділів,
ми його підставили.
Бейрон вистежує Ґора й «Вовків», а не працює на них.
А щодо людей, які в мене стріляли...
Знайомтеся.
Скажу вам, петарди — дивовижна річ.
Чаку!
До речі...
Я заберу ключ.
Будь ласка.
Це наші діти, Чаку.
Час відпустити минуле.
Чисто.
Що з тобою сталося?
Що зі мною сталося?
Ви двоє.
Що це означає?
Чим це ми завинили?
Подивимося.
Моїх найкращих агентів викрали після місії.
Їх вважали мертвими. Ключ не знайшли.
Агентство повісило це на мене. Мене відправили на пенсію.
Менш ніж за рік я був без роботи.
Я втратив пенсію, будинок, дружину й навіть собаку!
Усе це через вас.
То справа в помсті?
Ні, справа в грошах.
Помста — лише приємний бонус.
- Відпусти дітей! - Ось як усе буде.
- Вони поїдуть із нами. - Не втечеш!
- Краще не перебивай! - Відпусти їх!
Не заважайте нам, і завтра о цій порі віддамо їх живими-здоровими.
Усе гаразд.
І не звертайтеся в поліцію. Справи із заручниками закінчуються погано.
Чаку!
Спокійно. Ось так.
Ти отямилася.
Еліс, Лео! Треба вистежити їхній вертоліт.
- Хтось записав його номер? - Ні, задалеко.
- Камери спостереження. - Блискуче. За мною.
Перемотай до приземлення. Подивимося, що там.
З ним усе добре?
- Добре. Так. - Хвилинку.
- Перемотай туди, де діти. - Гаразд.
Стоп. Тут. Приблизь. Ти це бачиш?
Він щось нам показує.
Смарт-перстень. У нього на пальці.
- Саме так. - Смарт... Що?
- Він відстежує стан здоров'я. - У ньому є GPS.
Де ваш комп'ютер?
Входжу в його обліковий запис. Двофакторна аутентифікація? Ну насмішив.
Довгота, широта?
Це 51,5076 градуса на північ і 0,0994 градуса на захід.
Тейт Модерн.
Сьогодні там зачинено через офіційний захід.
- У тебе смокінг є? - Звісно. Агент без смокінга — не агент.
Тут не можна паркуватися. Вас немає в списку.
Авжеж, є.
Я візьму це.
ВІТАЄМО В ТЕЙТ МОДЕРН
Я мав здогадатися. Чак — не дурень.
Посилена охорона.
Металодетектори, урочиста подія.
Жодного галасу.
Ми їх знайдемо, чуєш?
- Урятуймо їх. - Уперед.
Я не чекатиму. Начхати, що ти мав дві години.
Я казав, що сьогодні він буде в Лондоні.
Четверо твоїх конкурентів кинули все, щоб бути тут,
а тобі він явно не надто потрібен.
От сучий син!
Він спробує продати ключ.
Негайно їдь туди!
Дякую, що так швидко приїхали, але, повірте,
ви про це не пошкодуєте. Прошу йти за мною.
- Що там? - Вони мали б бути прямо тут.
ЕЛЕКТРОПІДСТАНЦІЇ ЛОНДОНА
ТЕЙТ МОДЕРН
Дафні, як наші справи?
Готово.
Пані й панове, я обіцяв шоу.
І я зроблю його дуже ефектним.
Пропоную до вашої уваги вид на місто.
Я хочу, щоб ви відчули масштаб цих можливостей. Зараз.
Прийнято.
ПІВДЕННИЙ ЗАХІД, 16: ВИМКНУТИ
Крок другий.
Тепер ми.
ПІДСТАНЦІЯ «ТЕЙТ»: ВИМКНУТИ
- Це демонстрація ключа. - Тоді йому потрібен найкращий вид.
Тепер увімкни, Дафні.
Місце прямо тут.
Якщо вони не тут, то під нами або над нами.
- Стривай. - Що?
Це люди Чака. Уперед.
Двері зачиняються.
Але йдеться не лише про світлове шоу.
Бар'єр Темзи. Візьми його у свої руки.
БАР'ЄР ТЕМЗИ: ДОСТУП НАДАНО
Без нього Атлантичний океан затопить це чудове місто.
І тепер ми вирішуємо, коли його вмикати й вимикати.
Коли завгодно.
Чому б нам не опустити бар'єр?
БАР'ЄР ТЕМЗИ. ПОЗИЦІЯ 1
Сер, ви маєте це побачити.
Двері відчиняються.
- Краще пропустіть нас. - Інакше що?
Сьогодні я пропоную вам
не просто жорсткий диск із набором нулів та одиниць.
Я продаю вам владу.
І якщо ви прагнете саме її,
ключ дає всю повноту доступу.
Почнімо торг із, як на мене,
більш ніж прийнятної суми.
Сто п'ятдесят мільйонів.
Хтось сказав: «Двісті мільйонів»?
Двісті п'ятдесят.
- Двісті п'ятдесят мільйонів? - Так.
Що ж, маємо переможця. Містер Іванов — 250 мільйонів.
Скажу вам таке. Знаючи його, якщо маєте рідних в Парижі,
раджу їм пакувати речі. І негайно.
Куди зібралися?
Бейроне.
- Як ви нас знайшли? - Ми ж МІ6. Ви в міжнародному розшуку.
- Це моя робота. - Знаєш, що в них наші діти?
І знаю, що ти вважала мене подвійним агентом.
Ти ще матимеш час арештувати нас. Дай нам урятувати дітей.
Я знаю, що ви тут не для того, щоб продати ключ, тож арешту не буде.
За мною.
Ну ж бо. Ходімо.
Руки вгору!
Ти. Ані руш.
- Чаку! - Прикрийте двері!
Відпусти моїх дітей!
- Чудово. - Дякую, що помітили.
Не втрачай голову. Шукай ключ.
Чаку!
Команда 2, відведіть дітей на човен.
Уперед.
Відчепіться!
Відпустіть мене! Відпустіть!
Агов!
Куди ми йдемо? Відчепіться!
Уперед. Покваптеся.
Сидіти!
Ґор хоче ключ.
Ми його не маємо.
Раджу не ворушитися. Вона до біса влучно стріляє.
Засідка.
Вони вкрали мотоцикли. Прямують на схід.
Спіймати їх!
- Прямують на північний берег. - Їду туди.
Обережно! Пропустіть!
Агов!
Дафні, їдь на місце зустрічі. Привези ключ.
Слухаюся.
Обережно!
Чак опустив бар'єр.
Він вийде у відкриті води, і діти тоді вже не будуть потрібні!
Нам треба на той човен.
Вони втекли. Ключа немає.
Чак на Темзі, прямує на схід.
О ні!
- Що? - Бар'єр відкрито.
Я повідомлю морську поліцію. А ти зроби все, щоб бар'єр закрився.
Ви могли б це потримати?
Агов! Стривайте!
- Гаразд, човен маємо. Де ти? - Ем, на одинадцяту.
Південь.
Спускайся. Я тебе підберу.
Бар'єр не закривається через збій системи.
Венді, де цей бісовий ключ?
- Привіт, бджілко. - Привіт.
Хотів поцікавитися, чи я можу допомогти, бо я готовий.
Я готовий на все.
Залишайся на місці. Ще не час.
Але... Ні, але я...
Овва.
Невже я це зробив?
Матінко рідна!
Але це круто.
Я почуваюся круто.
Пробачте мені.
Боже. Ви жива? Ви ж це не знімали? Авжеж, не знімали.
Ой, вона відключилася.
Господи, так.
Гаразд.
Дж-бджілко, ключ у мене.
Найджеле, ти просто диво.
Ключ у Найджела.
Повторюю, ключ у Найджела.
Скажи Найджелу негайно закрити бар'єр!
Найджеле, підійми бар'єр.
Так! Добре. Я зможу.
Прекрасно. Це те, на що ти вчився.
Цей розділ я, здається, не проходив. Чорт. Даруйте, що буцнув.
Гаразд, отже...
Будь хорошим агентом.
Так. Видалити.
Так, нічого не відбувається. Клавіша Control. Так. Control і Z.
Знову нічого. Секунду.
Даруйте. Ви могли б отямитися на секунду й допомогти мені?
Не могли б. Авжеж.
Мамо!
Чого стали як вкопані!
Господи.
Подбайте одне про одного, гаразд?
Агов!
Іди сюди.
Геть від мене! Геть!
Рятувальні жилети!
Скажи Найджелу негайно закрити бар'єр!
Найджеле, закрий бар'єр.
Сірі, ти могла б підказати, як...
Ні, Найджеле, негайно!
Так, Дж-Дж-бджілко. Пробач. Пробач мені.
Просто... Не все одразу.
Я стараюся!
Будь ласка.
Що?
Це ж чудесно.
Трясця. Невже це сталося?
Гаразд.
Сподіваюся, Лондон не затопить.
БАР'ЄР ТЕМЗИ ЗАКРИВАЄТЬСЯ
Я що, зробив це?
Ходімо!
Уперед!
- Ти мені довіряєш? - Довіряю.
Мамо!
Не треба. Я сам.
Лео!
Так?
З тобою все добре?
- Я приплив рятувати тебе! - Що?
Метте!
Тримай його! Твоя правда. Справи із заручниками погано закінчуються
БАР'ЄР ЗАКРИТО
Я це зробив.
Я це зробив! Я таки зробив це!
Ви це бачили! І порадіти нема з ким!
Та це неважливо!
Дивіться і вчіться! Це МІ6. Тобто підготовча програма.
Я така щаслива.
Те, як ти сьогодні себе проявив, — це щось.
- Серйозно? - Так!
З вогнегасником. І тим перснем.
Ти дуже кмітливий.
Як я міг подумати, що ти перелякаєшся?
Що? Ти думав, що я накладу в штани?
Ні. Що ти таке кажеш?
Знаєш що? Коли повернемося, гратимемо у відеоігри цілий день.
- З дому не виходь. - А можна розказати Коннору?
Розмріявся. Ми скажемо, що ви підхопили мононуклеоз.
Боже. Вибач, що так сильно тебе стискаю.
Просто я така рада, що ви в безпеці.
Усе гаразд. Мені подобається.
- Добре, що вони помирилися. - І не кажи.
Господи. Скільки обіймів.
Ти надто довго живеш в Америці.
Ходімо.
Якщо ви не знали, бар'єр закрив я, тож...
Молодець, старий.
Пообіцяйте, що це ніколи не повториться.
Обіцяю, це ніколи не повториться.
Ні, це ніколи не повториться.
Даруйте, що переб'ю, але ми ще встигаємо на матч.
Якщо вона це зробить — ми перемогли.
Годі. І без тебе важко.
Вибачте, тренере. Я не дивлюся. Просто не можу.
Глибокий вдих.
- Драконячий вдих! - Драконячий вдих!
Не хвилюйся, люба.
У нашій сім'ї жінки не промазують.
Вона безстрашна. Як її бабуся.
Так-так!
Так!
Ні. Я ж британка!
Це моя крихітка!
Так!
Ми це зробили!
Так!
Геть, вусаню. Не підходь.
Прошу.
Ось так.
Ми весело провели час разом, а коли ви повертаєтеся додому?
А хіба ми повертаємося?
- А, мамо. - Так, сонечко?
- Можна мені піти повчитися до Анналізи? - Можеш мене не обманювати.
Хочеш відсвяткувати з друзями — то відсвяткуй.
Ні, я буду вчитися. Ми з Лео багато що пропустили.
Ну звісно.
І якщо матимеш час у понеділок, може, подивимося фільм?
Так, авжеж. Якщо ти цього хочеш, я буду вільна.
Гаразд. Круто.
- Готові? - Так.
Гарно розважитися!
Бувай.
- Можеш плакати. Вона пішла. - Я не плачу.
Плачеш, серденько.
І це чудово.
Я завела досьє на цю Анналізу.
- Добре. - Якщо ім'я справжнє.
- Ні. У нас так не заведено. - У нас так не заведено.
Якщо хочете, щоб я простежив за тим, що вона й той вусань роблять у тінях...
- Я ж маю захищати свою онуку. - Вона тобі не онука.
- Ясно? - Так.
Ми їй довіряємо й не стежимо за її друзями.
Може, хочете трохи побути на одинці?
Чесно?
Я нагляну за Лео.
Потренуємося. Розповім йому про труднощі роботи в МІ6.
- Відділ ІТ. - Ну...
Побачимося завтра.
Дякуємо.
Перша ніч без дітей за довгий час.
Знаєш, що це означає?
- Виспимося. - Саме так.
- Швидше б! - Наша дочка — блискуча футболістка.
- Що ж... - Грандіозна перемога.
Грандіозна перемога.
- Я так тобою пишаюся. - Та годі.
Господи, ні.
- Бейроне, якого біса? - Що, не можна навідатися до давніх друзів?
- Ні! - Ні!
- Ти добре про неї дбаєш? - Ще б пак! Ми 15 років у шлюбі.
- Це не відповідь. - Двоє дітей, Бейроне.
- Двоє дітей, друже. - Емілі, ти щаслива?
- Так, у нас усе добре. - Годі, чуваче.
Я ж жартував. Жартів не розумієте?
- Гаразд. - Як скажеш.
Це по роботі.
Ми не повернемося. То був незапланований виняток.
- Я б не прилетів, якби це не було важливо. - Міг прислати імейл.
Просто тіло Чака не знайшли.
І ви мені потрібні.
Тобто, Метте, ти — ні. Тільки Емілі.
Треба, щоб ти завербувала декого з твоїх рідних.
Моя мама радо приєднається до вас, тож поговори з нею...
Потрібна не мама.
А твій батько.
Батько?
Хіба я про нього не розповідала?
Переклад субтитрів: Анастасія Хома