Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kai pamatau bombonešį B-17, mano reakcija būna tokia pati.
Koks gražus lėktuvas.
Tarsi skulptūra.
Jis labai gražiai atrodo ore su įtraukta važiuokle.
ROBERTAS „ROUZIS“ ROZENTALIS 100-OSIOS BOMBONEŠIŲ GRUPĖS PILOTAS
Kai skrendi rikiuotėje,
kurioje kartais gali būti ir 1 000 lėktuvų,
vaizdas labai gražus ir dramatiškas.
Šaltame mėlyname Europos danguje
vyko nauja kova
aplinkoje, kurios niekas nebuvo patyręs.
Tai – vienintelis įvykis karo istorijoje.
Neturintis precedento, ir kurio niekas nebepakartos.
Labai daug aviatorių iš 40-ies Amerikos bombonešių grupių
buvo sužeisti arba žuvo oro mūšiuose.
Viena iš tų grupių, labai agresyvi ir nedisciplinuota,
prarado tiek karių per tokį trumpą laiką,
kad buvo praminta „Kruvinąja šimtąja“.
KARAS PRASIDEDA EUROPOJE
Vokietija užpuolė Lenkiją.
Stiprios atakos metu apie 9 val. buvo bombarduojama Varšuva.
VARŠUVA
Anksti ryte Vokietijos armija įžengė į Olandiją ir Belgiją
sausuma bei parašiutais.
OLANDAI, PASIDUOKIT
NACIAI ŽENGIA Į PRIEKĮ PRANCŪZIJOJE
Klausiate, kokia mūsų politika?
Kariauti jūroje, žemėje ir ore.
Kariauti prieš nežmonišką tironiją, žiauriausią iš visų
siaubingų bei apverktinų žmonijos nusikaltimų.
„DAILY NEWS“ LONDONAS SUBOMBARDUOTAS
NACIAI MĖTĖ NESPROGSTANČIAS BOMBAS
Jei Didžioji Britanija pralaimės,
Ašies valstybės perims Europos, Azijos ir Afrikos žemynų valdymą
ir galės sutelkti
milžiniškus karinius ir jūros resursus prieš šį pusrutulį.
Šįryt priešo lėktuvai
stipriai subombardavo Perl Harborą.
Tai – ne juokas.
Tai – tikras karas.
ATAKOS HAVAJUOSE
PASKELBTAS KARAS
Kadangi Japonija
be jokių provokacijų surengė niekšišką ataką,
siūlau Kongresui paskelbti
karo padėtį.
ITALIJA IR VOKIETIJA PASKELBĖ KARĄ
Tuo metu
Hitlerio Vokietija kontroliavo žemyninę Europą.
Didžioji Britanija buvo viena ir pažeidžiama,
vienintelė išlikusi demokratinė šalis Europoje kare su naciais.
Kilo klausimas, kaip atsilyginti priešui.
Britanijos bombonešiai nuo 1940 m. nuolat puolė Vokietiją,
tačiau nesėkmingai,
patirdami daug aukų naktinėse misijose ir nepataikydami į taikinius.
Dėl nacių kilo aiškus ir tikras pavojus
pasaulinei demokratijai.
Taigi, patriotizmas buvo kažkas, ką Didžioji karta...
STIVENAS SPILBERGAS FILMŲ KŪRĖJAS
...mano tėvo karta priėmė ypatingai rimtai.
Nepasakyčiau, kad man nemalonu su jumis kalbėti,
nes kalbėsiu savo mėgstamiausia tema – apie JAV armijos Oro pajėgas.
DŽEIMSAS „DŽIMIS“ STIUARTAS PILOTAS, 453-IOJI GRUPĖ
Neturiu labai didelės patirties.
Tarnauju dar tik metus,
bet jau žinau, ką gali pasiūlyti oro pajėgos.
Apie tai ir noriu pakalbėti.
Armijos Oro pajėgoms reikia 15 000 kapitonų,
40 000 leitenantų, 35 000 aviacijos seržantų.
Amerikos jaunuoliai, jūsų ateitis – danguje.
Jūsų sparnai laukia.
Buvau koledžo antrakursis,
man terūpėjo merginos ir viskis.
DŽONAS „LAKIS“ LAKADU 100-OSIOS BOMBONEŠIŲ GRUPĖS PILOTAS
Iškart po Perl Harboro
mes su kitais brolijos nariais prisijungėme kaip aviacijos kadetai.
Dėmesio!
Tuo metu klestėjo antisemitizmas.
Klausydamas Hitlerio kalbų apie arijų viršenybę,
jaučiau nusivylimą, kad nieko negaliu padaryti.
Ir staiga tas nusivylimas dingo.
Nes dabar jaučiau, kad galiu kažką padaryti.
Pagalvojau, kad labiausiai prisidėsiu tapdamas pilotu.
PRIĖMIMO CENTRAS
Kitą dieną nuėjau ir užsirašiau į oro pajėgų kadetus.
Iki tol tūkstančiai Amerikos kadetų
nė kojos nebuvo įkėlę į lėktuvą o šovę buvo geriausiu atveju į voverę.
Įgulas sudarė patys įvairiausi vyrai
iš visų Amerikos kampelių.
Buvo ir Harvardo istorijos magistrų, ir angliakasių iš Vakarų Virdžinijos.
Volstrito teisininkų ir kaubojų iš Oklahomos.
Holivudo dievaičių ir futbolo didvyrių.
Kadetai išlaikė testus.
Ir dabar dalyvaus skraidymo pamokose.
Kiekvienam instruktoriui tekdavo keturi mokiniai.
Kiti trys studentai jau buvo skraidę, aš – ne.
Nebuvau buvęs lėktuvo viduje.
Po maždaug 10 valandų jau skrisdavome vieni.
Ratams atsiplėšus nuo žemės, niekas tau nebepadėdavo.
DŽONAS A. KLARKAS 100-OSIOS PILOTAS
Likdavai vienas.
Tapau navigatoriumi, nes buvau prastas pilotas.
HARIS KROSBIS NAVIGATORIUS, 100-OJI GRUPĖ
Mane prametė.
Niekad nepamiršiu – vyrukas, kuris mane prametė buvo leitenantas „Maytag“,
nes kaip „Maytag“ skalbimo mašina... išplaudavo būsimus aviatorius.
DŽOZEFAS ARMANINIS BOMBARDUOTOJAS
Turėjau karinį instruktorių, ir jis jau norėjo mane pramesti,
jis pasakė: „Tu vis tiek užsimuši,
bet, žinai, aš ateisiu ir atsisėsiu po tuo medžiu.
Jei sugebėsi triskart pakilti ir apsisukęs nusileisti, būsi priimtas.
Jei ne, keliausi sau.“
JAV ARMIJA
Skraidydavome nuo 8 val. ryto iki 20 val. vakaro.
Išmokau įvairiausių manevrų – staigiai šauti į viršų, skristi zigzagu.
O pasitaikius retam laisvadieniui, rengdavome oro mūšius.
Tas laikas buvo smagiausias mano gyvenime.
40 bendraklasių, įskaitant mane,
baigė pilotų mokyklą...
AVIACIJOS KADETAI KARININKAI – 43-B KLASĖ
...ir mus paskyrė skraidyti su bombonešiais B-17.
Iki tol nebuvome jais skraidę.
„Boeing“ bombonešis su 10-čia vyrų
pasiekia beveik 500 km/val. greitį.
Išsikišimai jo fiuzeliaže skirti automatams.
Su 4 000 arklio jėgų varikliais
jis gali nuskristi virš 4 800 km, nenusileisdamas pasipildyti degalų.
B-17 buvo pirmasis lėktuvas, skirtas ir puolimui, ir gynybai.
Atakų metu jis galėdavo numesti labai sunkius kovinius užtaisus.
O „Skraidančia tvirtove“ buvo vadinamas dėl daugybės 50-o kalibro ginklų.
Jausmas, kai skrendi B-17 bombonešyje – nuostabus.
Lėktuvas buvo manevringas, tad man iškart prilipo.
Buvau labai laimingas, kad galėjau skraidyti su B-17.
Dalyvavome 5 ar 6 mėnesių praktikoje
ir ruošėmės užjūrio misijai.
1943 metų gegužę buvome išsiųsti į Angliją...
FRENKAS MERFIS NAVIGATORIUS, 100-OJI GRUPĖ
...kad prisijungtume prie Aštuntosios Oro pajėgų grupės.
Prieš išskrisdami į užjūrį buvome mokomi:
„Pažvelkite į kairę ir į dešinę,
tik vienas iš jūsų sugrįšite.“
Mes skridome į užjūrį mirti.
Kai 100-osios grupės įgulos atvyko į naująją bazę
rytų Anglijos užmiestyje, karas Europoje įžengė į naują etapą.
„THORPE ABBOTTS“ BAZĖ RYTŲ ANGLIJA
Tai buvo oficiali nuolatinės bombardavimo kampanijos
„Pointblank“ pradžia,
kai amerikiečiai bombarduodavo dieną, o britai – naktį.
Jos tikslas buvo įgyti pranašumą ore šiaurinėje Europoje,
po kurio sekė D dienos invazija ateinantį pavasarį.
Neįgiję pranašumo, Sąjungininkai nebūtų galėję įžengti į Europą.
„THORPE ABBOTTS“ BAZĖ RYTŲ ANGLIJA
100-OSIOS BOMBONEŠIŲ GRUPĖS BŪSTINĖ
Mes atvykome, pažindinamės,
ir Kingas, pilotas, klausia manęs: „Ką veikei anksčiau?“
RIČARDAS C. KINGAS 100-OSIOS GRUPĖS PILOTAS
Atsakiau: „Na, pastaruoju metu dirbau kaubojumi.“
OVENAS „KAUBOJUS“ ROANAS 100-OSIOS GRUPĖS PILOTAS
Ir jis pasakė: „Puiku, tai nuo šiol būsi Kaubojus.“
100-oji grupė yra jauna,
joje buvo keli nutrūktgalviai vadai.
Vyrukas, vardu Geilas Klivenas, kuris buvo eskadrilės vadas...
GEILAS „BAKAS“ KLIVENAS 100-OSIOS GRUPĖS PILOTAS
...ir oro pajėgų vadas Džonas Iganas.
DŽONAS „BAKIS“ IGANAS 100-OSIOS GRUPĖS PILOTAS
Iganas ir Klivenas neprivalėjo skristi kaip vadai, bet visad skrisdavo.
DONALDAS MILERIS „MASTERS OF THE AIR“ AUTORIUS
Tai – viena priežasčių, kodėl vyrai jais žavėjosi.
Bakas Klivenas drauge su Bakiu Iganu dėvėjo šalikus,
pakreipdavo kepurę ant šono,
buvo gana pasipūtę.
Atėję į karininkų klubą jie sakydavo:
„Leitenante, stumkit pas mane savo lėktuvą, noriu pasikalbėti.“
350-OJI BOMBONEŠIŲ ESKADRILĖ 4-A AIKŠTELĖ
Džonas Iganas, Geilas Klivenas –
jų gyvenimo siekis buvo pilotuoti lėktuvą.
Ir štai jie pilotuoja.
Daro tai, ką mėgsta už šalį, kurią dievina...
SETAS PARIDONAS ISTORIKAS
...misijoje, kuria tiki.
Klivenas ir Iganas padėjo vadovauti 100-ajai grupei kovoje
prieš sunkiausiai įveikiamas oro pajėgas pasaulyje – Vokietijos Liuftvafę,
kurios pilotai veteranai skraidė virš Ispanijos, Norvegijos, Lenkijos,
Prancūzijos, Rusijos, Graikijos, Šiaurės Afrikos ir Anglijos.
Jie supras, kaip stipriai apsiskaičiavo...
FRANKLINAS D. RUZVELTAS
JAV PREZIDENTAS 1943 M. METINĖ KALBA
...kad naciai visad turės pranašumą ore.
To pranašumo jie niekad nebeturės.
Mes tikime, kad naciai ir fašistai gaus tai,
ko prisiprašė.
1943 M. BIRŽELIS
METAI IKI D DIENOS
Šiandien skris kapitonas Kirkas, kapitonas Tompsonas,
leitenantas Buška, Aiversonas, Holovėjus ir Hokersas.
Pasiruoškite.
Vadovaujantis karininkas ateidavo į priekį,
atitraukdavo užuolaidą,
ir pamatydavome raudoną juostą nuo „Thorpe Abbotts“ bazės iki taikinio.
BRIUSAS ALŠOUSAS GALO ŠAULYS, 100-OJI GRUPĖ
Šis pastatų masyvas yra jūsų taikinys.
Taikykite į šį pastatą.
Jūsų bombos šioje teritorijoje
turėtų sunaikinti gamyklą.
Išlipdavome iš džipo, pasiimdavome kelis daiktus,
įlipdavome į lėktuvą, užvesdavome variklius.
ROBERTAS VOLFAS 100-OSIOS GRUPĖS PILOTAS
Jie skrisdavo apsisaugančioje rikiuotėje,
vadinamojoje kovos dėžėje,
kurioje kiekviename lėktuve buvo po 13 ginklų,
jie prasimušdavo kelią iki taikinio pro priešo lėktuvų bangas.
Naikintuvų aerodrome stovėjo „Thunderbolt“ lėktuvai.
Jie išskrido pasitikti bombonešių.
Abi grupės susitiko virš Lamanšo,
ir naikintuvai saugojo dangų aplink bombonešių rikiuotę,
oro armadai įskrendant į priešo teritoriją.
Bombonešius saugojo ir mažesni,
vikresni P-47 „Thunderbolt“ naikintuvai,
į kuriuos tilpdavo nedaug kuro, todėl jiems tekdavo palikti bombonešius,
vos jie įskrisdavo į Vokietiją.
Įgulos nariai buvo kitame pasaulyje,
kur jie fiziškai negalėjo išgyventi be specialios aprangos,
be specialios įrangos,
be papildomo deguonies, kuris buvo jiems pumpuojamas.
Vos pasiekę didesnį aukštį, turėdavome kvėpuoti deguonimi,
tad ant veidų būdavome užsidėję deguonies kaukes.
Dideliame šaltyje.
Žemose temperatūrose.
Dirbdavome prie minus 45 ar 50 laipsnių.
Naikintuvų palyda nelydėdavo
B-17 bombonešių iki taikinių Vokietijoje –
naikintuvai apsisukdavo ir grįždavo atgal į Angliją.
Pamenu, kai pirmą kartą praskridome virš Lamanšo sąsiaurio,
pažvelgiau žemyn, supratau, kad esame virš priešo teritorijos,
ir man gerklėje užstrigo gumulas.
Aš labai nervinausi.
Juodos dėmės zenitinės artilerijos
iš priešlėktuvinių ginklų apačioje.
Zenitinė artilerija – 88 mm vokiečių ginklas,
kuris gali nusviesti sviedinį 12 km.
Sviedinys sprogdavo ore ir palikdavo labai daug skeveldrų.
Lėktuvo korpusas pagamintas ne iš plieno, o iš aliuminio.
Tai reiškė, jog zenitinė artilerija palikdavo korpuse skyles.
Tada pirmą kartą susidūriau su priešlėktuvine ugnimi,
ir buvo labai baisu.
Mus pasitiko labai patyrę,
gerai ginkluoti ir gerai apmokyti priešai.
Jie buvo profesionalai, o mes – puskarininkiai mėgėjai.
Kai rikiuotė prisiartindavo prie taikinio,
bombarduotojai nustatydavo greitį ir vėjo stiprumą
savo „Norden“ taikikliuose,
ypatingai slėptoje įrangoje, skirtoje nukreipti lėktuvus
į optimaliausią bombų išmetimo tašką.
„Norden“ aviaciniai taikikliai buvo tokie tikslūs,
kad galėjai numesti bombą iš 6 km aukščio ir pataikyti į raugintų agurkų statinę.
Kai išmetėme bombas,
mačiau kaip jos krenta iš lėktuvų priešais...
DŽINAS BANKSTONAS BOMBŲ PALEIDĖJAS
...bet taip pat galėjau pasilenkti ir per stiklą pamatyti,
kaip bombos krenta iš mūsų lėktuvo.
Ir tuomet, kai jos sprogdavo, mes išties matydavome sprogimus.
Pirmieji bombarduotojai praskrido,
taikinius jau dengė dūmai ir liepsnos.
Jie susprogdino jėgainę, statomus povandeninius laivus,
bent vieną povandeninį laivą po vandeniu.
Mes išmetėme bombas,
praėjo kelios naikintuvų atakos, niekas nebuvo sužeistas.
Ir aš pagalvojau: „Nėra taip jau blogai.“
Pirmųjų misijų metu 100-oji grupė naikino pakrančių taikinius –
povandeninių laivų bazes bei industrinius objektus Prancūzijoje ir Norvegijoje.
SEN-NAZERAS – LE MANAS – PARYŽIUS LILĖ – BRĖMENAS – HAMBURGAS
Oro pajėgos stengėsi sunaikinti
karo mašiną nacistinėje Vokietijoje.
Lėktuvų, tankų gamyklas.
Guolių gamyklas.
Britų nusileidimo vietose
žinios apie kovas buvo viešos.
Daugelis lėktuvų buvo stipriai apgadinti.
Keli nusileido su išjungtais varikliais ir išdaužyta važiuokle.
B-17 turėjo patikimų ir saugių lėktuvų reputaciją,
kad su jais žmonės sugrįždavo.
Galėdavai prarasti tris variklius ir vis tiek sugrįžti.
Galėdavai netekti pusės vertikalaus stabilizatoriaus uodegoje,
ir sugrįžti namo.
Jis parskraidindavo tave namo su dviem varikliais,
esu matęs ir kaip grįžo su vienu.
TOMAS DŽEFRIS 100-OSIOS GRUPĖS VADAS
1943 M. RUGPJŪČIO 17 D.
10 MĖN. IKI D DIENOS
SUSIRINKIMŲ KAMBARYS TIK SU LEIDIMAIS.
Viskas Aštuntojoje grupėje turėjo pasikeisti,
nes buvo planuojamas didžiausias reidas.
Dvigubas smūgis prieš guolių gamyklas Šveinfurte
ir „Messerschmitt“ lėktuvų gamyklą Rėgensburge –
aktyviai ginamus taikinius Vokietijos gilumoje.
100-ajai grupei buvo paskirtas Rėgensburgas.
Atitraukė užuolaidą,
ir žemėlapyje pamatėme raudoną liniją, einančią per visą Vokietiją.
Pagalvojome: „Po galais.“
Planas tikrai buvo genialus.
Taigi...
GENEROLAS KURTIS LEMĖJUS VADAS
...Kurčio Lemėjaus Trečioji Bombonešių Divizija surengs ataką
virš „Messerschmitt“ gamyklos Rėgensburge ir nuskris į Afriką.
O po 10 minučių atskris Pirmoji Bombonešių Divizija,
kuri susprogdins guolių gamyklas Šveinfurte
ir sugrįš į Angliją.
Taigi, Vokiečiams teks nuspręsti, prieš kurią iš šių grupių gintis.
Tačiau bėda... rugpjūtį Didžiojoje Britanijoje tvyrojo rūkas.
DR. KONRADAS C. KREINAS SSI VYR. ISTORIKAS
Tą rytą išėjome į lauką.
Man teko panaudoti žibintus ir šviestuvus, kad išvestume lėktuvus.
Vėlavome gal 10 minučių, bet pakilome.
Kurtis Lemėjus apmokė savo bombonešių diviziją
pakilti per Anglijos rūką.
Kita bombonešių divizija nepakilo.
Tad Lemėjus su savo vyrukais pakilo, išsirikiavo,
o kita divizija dar nė nepakilo.
Tad vietoje 10 minučių tarpo atsirado 2 valandų tarpas.
Šioje vokiečių juostoje matyti, kaip greitai jų 109-ieji
ir „Focke-Wulf“ 190-ieji sureagavo į įspėjimą.
Jie turėjo daug laiko surinkti savo naikintuvus į atakos tašką,
ir, palyginus su mūsų palyda, jų buvo žymiai daugiau, kai kur 10 kartų.
Praskridome virš sąsiaurio. Buvo graži diena.
Jie pasiekė Danijos krantą,
ir staiga sprogo visas pasaulis.
Ir tai tęsėsi ateinančias dvi valandas.
Per apmokymus mums davė suprasti,
kad galime aplenkti vokiečių naikintuvus.
Realybėje supratome, kad ne.
Susidūrėme su artilerija, naikintuvais, jų buvo vis daugiau.
Girdėjau, kaip viršutiniame bokštelyje trata automatas.
Į Kliveno lėktuvą pataikė šešis kartus.
Išmušė jų hidraulinę sistemą. Išmušė vieną variklį.
Lėktuvo priekis liepsnojo.
Klivenas atsisuka, pažvelgia į radistą,
o radistas – be kojų.
Jas tiesiog nutraukė.
Ir pamenu, viename lėktuve
ugnis veržėsi iš visų korpuso angų.
Dar ilgai sapnuodavau tą vaizdą.
Visi tos įgulos nariai
kovojo už demokratiją ir laisvę.
Bet kovos metu, žinote, už ką išties kovojate?
Už vyruką kairėje ir vyruką dešinėje.
Vyruką priekyje ir vyruką už nugaros.
Štai už ką kovoji.
Klivenas sėdėjo priekyje, ir jo antrasis pilotas pasakė:
„Turime dingti iš čia. Įjunkime signalą.“
Klivenas atsakė: „Turime nusikasti iki taikinio.
Turime išmesti bombas.“
Likus 5 min. iki taikinio, viskas dingo.
Neliko nei naikintuvų, nei artilerijos, nieko.
Mums pavyko išmesti bombas.
Turėdama rizikingai mažai kuro,
Rėgensburgo grupė prasimušė kelią virš Alpių iki Šiaurinės Afrikos,
o tuo metu Šveinfurto grupė gavo stipriausią Liuftvafės smūgį.
Tai reiškia, kad po kovos su Lemėjaus vyrukais,
vokiečiai nusileido atsipūsti ir pasipildyti degalų.
Ir tuomet pasitiko Šveinfurto vyrukus.
Visa Liuftvafė užpuolė Šveinfurto grupę ir ištaškė juos.
Vakare pasiekę Šiaurinę Afriką,
100-oji Bombonešių grupė buvo labai išvargusi,
bet džiaugėsi, kad pavyko likti gyviems.
Bet koks vadas, kuris turėjo skirti pajėgas,
kai jų buvo mažiau,
su netinkama įranga...
LT. GEN. (ATS.) IRA IKERIS VADAS, AŠTUNTOJI GRUPĖ
...ir su minimaliu apmokymu turėjo priimti sunkius sprendimus.
Tarsi paskirti mirties bausmę.
Nusileidau Anglijoje 1943 m. vasarą
ir buvau išsiųstas į 100-ąją Bombonešių grupę.
Rouzis Rozentalis atvyko į grupę
pakeisti įgulas, kurių netekome.
Iganas buvo girdėjęs, kad tas vyrukas Rouzis buvo geras aviatorius.
Taigi, Iganas pasikvietė jį, užkūrė jam pragarą
ir pasakė: „Noriu, kad būtum mano eskadrilėje.“
Sėdėjau bare.
Gėriau viskį, kaip įprastai, ir pajutau plekšnojimą per petį.
Apsisukau, o ten stovėjo eskadrilės vadas.
Jis pasakė: „Laki, geriau eik namo pamiegoti.
Rytoj skrisi.“
1943 M. SPALIS
AŠTUONI MĖNESIAI IKI D DIENOS
Kai spalio 8 d. dangus virš Vokietijos išsisklaidė,
amerikiečiai pradėjo skaitlingiausią kelių etapų misiją,
siekdami sunaikinti lėktuvų gamyklas.
Aviatoriai vėliau ją pavadino „Juodąja savaite“.
Spalio 8 d. iš Didžiosios Britanijos pakilo 855 lėktuvai
į Brėmeną ir Vegasaką.
Jie nešė 1,1 mln. kilogramų bombų.
2,75 mln. kulkų.
Kai praskridome virš taikinio, akies kampučiu pamačiau,
kaip du „Fw 190“ naikintuvai taikosi tiesiai į mus.
Jie numušė lėktuvą, skridusį priešais mane,
jis iškrito iš rikiuotės ir sprogo.
Grupė buvo sunaikinta.
Mes iškritome iš rikiuotės. Mūsų trečiasis variklis užsidegė.
Klivenas mėgino pakilti
ir perimti grupę, bet ir jį pašovė.
Kliveną numušė.
Lėktuve tvyrojo chaosas.
Priekis užsidegė. Jiems teko iššokti.
Geilo Kliveno lėktuvą numušė.
100-ojoje Bombonešių grupėje tuo metu žiojėjo didžiulė skylė.
Iš esmės visi laikė jį žuvusiu.
Tąkart pirmą kartą suabejojau, ar sugrįšiu.
Mano lėktuvas „Rosie's Riveters“ buvo stipriai apgadintas,
neveikė keli varikliai.
Kai išmetėme bombas,
parskraidinau rikiuotės likučius namo,
ir tai tebuvo 6 lėktuvai.
Įsivaizduokite, kokia tvyrojo nuotaika.
Barakai būdavo išvalomi.
Vos lėktuvas nukrisdavo, baraką išvalydavo.
Tad įeidavai į tuščią baraką.
Iganas buvo gavęs kelis laisvadienius ir išvykęs į Londoną,
kai sužinojo, kad Kliveną numušė.
Iganas taip įsiuto, jog iškart atšaukė laisvadienius,
sugrįžo į bazę ir pasakė: „Aš vadovausiu kitai misijai.“
Miunsterio reidas buvo miesto sunaikinimo operacija –
negirdėtas dalykas Aštuntojoje grupėje.
Taikinys buvo strategiškai svarbus geležinkelio mazgas miesto centre
bei kaimynystėje esantys geležinkelio darbuotojų namai.
Kovoje prieš nacių tironiją žmonės tapo taikiniu
ir svarbiausia Reicho karo mašinos dalimi.
Kambaryje tvyrojo įtampa.
Daug aviatorių pirmą kartą
suabejojo misija.
Iganas pasakė kalbą.
Ši misija bus kerštas už Kliveną.
MIUNSTERIS
Kadangi buvome netekę daug žmonių ir technikos,
galėjome pakelti į orą vos 13 lėktuvų.
Susidūrus su vokiečių naikintuvais,
jei rikiuotė išsibarsčiusi, ir su 13 lėktuvų susidursi su 18-a,
vokiečiai puls mažesnį taikinį.
Mus iškart užpuolė 200 vokiečių naikintuvų.
Du „Me 190“ atsidūrė už mūsų ir nužudė mūsų galo šaulį.
Mane sprogusio pabūklo banga
nubloškė ant grindų.
Buvo aišku, kad lėktuvas tapo nevaldomas,
kad mes nukrisime.
Pamenu, skridome apie 6,5 km aukštyje.
Žemė atrodė be galo toli, tačiau kitos išeities nebuvo.
Teko iššokti, tą aš ir padariau.
Mes nukritome netoli aerodromo ir laukėme.
Pagaliau pasirodė mūsiškiai.
Iš 100-osios grįžo tik vienas lėktuvas.
Ir juo skrido Rozentalis.
Tad jis matė sunkių kovų.
Sugrįžome į karininkų klubą.
Ten tvyrojo nyki tyla.
Buvo keli žmonės, kurie neskrido į misiją,
niekas prie mūsų nepriėjo.
Mus tarsi paliko vienus.
Jausmas buvo labai keistas.
Mes tikrai pajautėme, kad netekome tų, kurie buvo numušti.
Ypač aš, nes Miunsterio misijoje praradau savo geriausią draugą.
Kai Bakis Iganas ir Klivenas buvo numušti,
tai labai paveikė visų nuotaiką,
nes jie visiems atrodė neįveikiami.
Miunsterio misija tuo metu buvo didžiausias aviacinis mūšis.
Ne reidas, o įnirtinga kova
tarp dviejų didžiulių žudikiškų oro armijų.
100-oji atvyko į Angliją likus 4-iems mėnesiams iki Miunsterio
su 140 aviacijos karininkų.
Po Miunsterio tik trys iš jų galėjo skristi ir kovoti.
Ši informacija pasklido,
ir žmonės ėmė dėl mūsų nerimauti.
Jie ėmė mus vadinti „Kruvinąja šimtąja“.
Būdamas aviatoriumi, pakyli
ir išgyveni keturias valandas nežmoniško siaubo.
Staiga sėdi ant dviračio, leki į vietinį barą,
išgeri alaus, pabūni su vietine mergina ir grįžti atgal į bazę,
sėdi ramiai ir gražiai.
Tuomet kitą dieną atsikeli ir vėl sugrįžti į tą siaubą.
Kai kada žmonės tiesiog palūždavo.
Po Juodosios savaitės,
nuotaika Aštuntojoje buvo labai prasta,
ir vadai baiminosi, kad įgulos ims priešintis.
Chirurgai ir psichiatrai ataskaitose rašė
apie nenormalų įgulos narių elgesį,
nes kovos stipriai paveikdavo aviatorių savikontrolę.
Esu matęs,
kaip žmonės nesugebėdavo išlipti iš lėktuvo.
Jie buvo vadinamojo
kovos nuovargio aukos.
Pamatėme, kad daugelio jų neurotinės reakcijos
greitai atsistato,
kai kova baigiasi.
Iš esmės atsistatymas priklauso
nuo paties paciento gebėjimo atsistatyti.
Bet tie sugebėjimai geriausiai stiprinami ne ligoninės atmosferoje.
ARTILERIJOS NAMAI OKSFORDAS, ANGLIJA
Mes stengdavomės ištraukti juos kelioms dienoms
iš karo aplinkos ir apgyvendindavome poilsio namuose.
Vadinome juos „Artilerijos namais“.
Kartais tai būdavo efektyvu, kartais ne.
Su šia problema teko dorotis visiems vadams,
nes yra žmonių, kurie psichologiškai
tiesiog negali su tuo susidoroti.
Mums reikėjo iškart pašalinti tokius žmones
iš įgulų ir bazės,
nes jų nusiteikimas persiduodavo kitiems,
ir mes negalėjome leisti, kad tai paveiktų nuotaiką tų,
kurie ir toliau kiekvieną dieną atlikdavo savo pareigą.
Galima ginčytis ne tik dėl to, ar Sąjungininkų oro pajėgos
nesijaučia pranašesnės už Vokietijos ir Europos,
galima sakyti, kad jie pralaimi kovą ore.
Žinot, ne visad pataikydavome į tą agurkų statinę.
Numesdavome bombą ir už kelių kilometrų
nuo taikinio giedrą gražią dieną.
Jie negalėdavo pataikyti į savo taikinius,
jie labiau patys buvo taikiniais
vokiečių naikintuvams. Tad pajėgos buvo išskerstos.
RANDALAS HANSENAS „FIRE AND FURY“, AUTORIUS
Kiekvieną kubinį šios buvusio lėktuvo krūvos centimetrą
sudaro 22 000 amerikiečių darbo valandos.
Kiekvienas metras reiškia, kad 10 amerikiečių žuvo ar pateko į nelaisvę.
Turbūt baisiausias dalykas – būti numuštam.
NACIŲ OKUPUOTA PRANCŪZIJA
Visad žinojome apie tokią galimybę.
Buvome jauni, tikėjome, jog esame nemirtingi,
galvojome, kad tai nutiks kam nors kitam,
ne mums.
KPTN. F. D. MERFIS DINGĘS BE ŽINIOS
Aš žinojau, kaip dėl manęs jaudinasi mama,
žinojau, kad ji gaus telegramą
iš Karo departamento, jog esu dingęs be žinios
ir nežinos, kas man nutiko.
Aviatoriams buvo duodami parašiutai, bet nemokė, kaip elgtis,
tik trumpai pristatydavo išsigelbėjimo taktikas.
Niekas jų neįspėjo ir apie tai, kad civiliai subombarduotuose miestuose
ėmė vis dažniau užpuldinėti nusileidusius aviatorius.
Klivenas nusileido
ir pamatė, kaip prie jo artinasi ūkininkai.
Jis prisimena,
kad ūkininkas laikė šakę per kelis milimetrus nuo jo krūtinės
ir ketino ją įsmeigti.
Pasirodė vietinė Liuftvafės policija.
Mane nuvedė į vokiečių aerodromą,
nes ten surinkdavo
visus amerikiečių aviatorius, kurie būdavo paimti į nelaisvę tą dieną.
„DULAG LUFT“ FRANKFURTAS, VOKIETIJA
Manęs paklausinėjo
ir pasveikino mane su paaukštinimu.
Prieš tris dienas buvau gavęs pirmojo leitenanto laipsnį.
Labai nustebau.
Ir jis paduoda man 7 prie 12 cm kortelę,
ten įrašytas mano vardas ir gimimo data, mano tėvų vardai, mano adresas.
Vokiečiai turėjo šnipų Jungtinėse Valstijose,
kurie atsiųsdavo vietinių laikraščių.
Tad jie tave atpalaiduodavo,
kad atrodytų, jog kalbiesi,
ir jie viską apie tave žino.
Ta gudri tardymo technika
kartais efektyviai priversdavo nieko neįtariančius aviatorius
išduoti informaciją, kurią jie laikydavo nereikšminga,
tačiau tardytojai ją labai vertino.
Kitą rytą mus įsodino į sunkvežimį.
Jame mūsų buvo 30 ar 40.
Niekas iš mūsų nežinojo, kas laukia.
„STALAG LUFT III“ SAGANAS, VOKIETIJA
Pamenu, ėjau pro vartus
ir ten buvo dideli mediniai basliai
bei spygliuota tvora,
sargybinių bokšteliai visuose kampuose.
O už 3 metrų nuo didelės tvoros stovėjo mažesnė,
o toliau – dar mažesnė.
Mums buvo pasakyta, kad jei išeisime už mažosios tvoros, būsime nušauti.
Čia jau buvo amerikiečių karo belaisvių,
daugelis iš kurių priklausė 100-ajai Bombonešių grupei,
kurie buvo numušti prieš mane.
Vos tik įžengdavome, jie...
Kai kurie juokdavosi ir sakydavo: „Mes jūsų laukėme.
Pagaliau atvykote.“
DŽONAS K. IGANAS GEILAS V. KLIVENAS
Klivenas ir Iganas atvyko į „Stalag Luft III“ kelių dienų skirtumu.
Klivenas iškart ėmė laidyti juokelius su sužeistu Iganu,
ir netrukus jie vėl apsigyveno viename kambaryje
bei tapo stovyklos lyderiais.
Mes drauge gyvenome, gaminome valgį,
skalbėme drabužius, maudėmės duše.
Į dušą eidavome kartą per savaitę, jei pasisekdavo.
Gyvenimas „Stalag Luft“ stovyklose
buvo labai griežtai reglamentuotas.
Viskas buvo kaip armijoje, kad visi turėtų veiklos,
laikytųsi disciplinos ir iš esmės liktų gyvi.
TEHERANAS, IRANAS
1943 M. LAPKRITIS
Slaptame susitikime Teherano konferencijoje
1943 m. lapkričio pabaigoje,
Ruzveltas, Čerčilis ir Stalinas sutarė atidaryti antrąjį frontą
prieš nacistinę Vokietiją, kurį kontroliuotų amerikiečiai ir britai.
JUTOS PAPLŪDIMYS – OMAHOS PAPLŪDIMYS AUKSINIS PAPLŪDIMYS
JUNONOS – KARDO PAPLŪDIMYS – NORMANDIJA
Įvyko masinė desantinė ataka,
didžiausia istorijoje,
penkiuose paplūdimiuose Normandijoje ir Prancūzijoje, pavadinta „Overlord“.
Ji buvo numatyta po 6 mėnesių, 1944 m. gegužę.
Generolas Eizenhaueris atvyko į Londoną.
Jis pasakė, kad negali žengti į priekį su laivynu, kol nebus sunaikinta Liuftvafė.
MISIJOS LENTA KOVOS ĮSAKYMAI
Dabar tai yra mūsų misija.
Mes žinojome, kad invazija sausuma nevyks,
kol neįgysime pranašumo ore.
Galutinis tikslas buvo numušti tiek naikintuvų,
kad vokiečiai nebegalėtų apsiginti.
Dėl naikintuvų mes patirdavome didelių nuostolių.
GEN. (ATSARGOJE) DŽEIMSO DOLITLIO BALSAS
8-OSIOS GRUPĖS VADAS 1944 – 1945 M.
Taigi, šalis gamino ir mes gaudavome vis daugiau naikintuvų.
1943 m. į Angliją atskrido naikintuvas,
ir tai buvo lėktuvas, kurio Aštuntoji grupė labai laukė.
„P-51 Mustang“.
Mustangas. P-51.
Ilgiausią maršrutą įveikiantis naikintuvas pasaulyje.
Manevringas, greitai skrendantis, kylantis ir paslankus.
P-51 jau galėdavo
palydėti mus iki taikinio ir atgal.
Taip pat buvo patobulinti „P-47 Thunderbolt“ lėktuvai –
jų sparnuose įtaisyti kuro bakai, kad jie galėtų mus palydėti.
Kai nuvykome į Emdeną, ir pamačiau nuostabius P-51 lėktuvus,
turbūt pirmą kartą pagalvojau, kad man gali pavykti.
Pradinė misija buvo
ne saugoti bombonešius ir parlydėti namo.
O naikinti Liuftvafę ore ir ant žemės.
Vasario 20 d. rytą, sekmadienį...
1944 M. VASARIO 20 D. 4 MĖNESIAI IKI D DIENOS
...pasiruošėme didžiausiai atakai
iki šiol Amerikos Strateginių oro pajėgų istorijoje.
Tai buvo invazijos preliudija.
Buvo suplanuota ištisa reidų virtinė, diena iš dienos.
Tai nulems karo eigą.
Diena po dienos, mėnuo po mėnesio,
„Mustang“ ir „Thunderbolt“ kovėsi prieš „Me 109“ ir „Fw 190“.
Mūsų naikintuvai puola, puola, puola.
Mūsų pergalių santykis pakilo iki 4 prie 1.
Žuvusių ir sužeistų vokiečių pilotų skaičius vakarų fronte
tarp 1944 m. sausio ir kovo mėnesio sudarė 99 %.
Juos tiesiog išskerdė.
Tik kai į karą įsitraukė „Mustang“ lėktuvai,
Amerika ir Anglija įgavo pranašumą prieš Vokietiją.
Jei nori prisikasti iki priešo širdies
ir užsitikrinti, kad Liuftvafė pakiltų į dangų, skrendi į Berlyną.
DR. TAMĖ DEIVIS BIDL AUTORĖ
Kai vyko susirinkimas ir buvo atitraukta užuolaida,
juosta tęsėsi iki pat Berlyno,
tad iš pradžių visi nutilo, o po to pasigirdo šūksniai.
Negirdi, kas vyksta apačioje,
už kelių kilometrų po tavimi,
bet matai, kaip chemikalai, laivai ir sandėliai,
variklių ir guolių gamyklos virsta pelenais.
Tai – pirmoji Amerikiečių ataka prieš Berlyną.
Tai bus sunkiausias taikinys, kokį teko pulti Aštuntajai grupei,
bet tą reikėjo padaryti.
Sakyčiau, kad jei būčiau buvęs Vokietijoje
ir kasdien matęs šitiek bombonešių,
mano nuotaika tikrai būtų prasta.
Ir tai darė įtaką tiek civilių, tiek armijos nuotaikai.
Vienas blogiausių dalykų būnant karo belaisviu
yra tai, kad nežinai, kiek laiko būsi laikomas.
Tau nepasako konkretaus skaičiaus.
Ar ištrūksi tik tuomet, jei pabėgsi arba jei karas pasibaigs.
Ėmiau kasti tunelį.
Ten buvo senas tualetas ir plytelėmis išklotos grindys,
ir aš pagalvojau, kad galėtume pamėginti.
Ketinau išimti tas plyteles,
kad galėtume pradėti kasti.
Sargybiniai beveik iškart pastebėjo.
TUNELIS HARIS
Apie 76 britų kaliniai išlindo iš teritorijos
pro tunelį, kurį jie iškasė šalia mūsų.
Tai buvo vadinamasis „Didysis pabėgimas“.
Visi, išskyrus du, buvo sugrąžinti, o 50-iai įvykdyta mirties bausmė.
Po šio įvykio mūsų minimaliai normalūs santykiai
su vokiečiais baigėsi.
Vieną dieną man paskambino ir pasakė:
„Su jumis norėtų pakalbėti generolas Lemėjus.“
Jis pasakė: „Džefri, man reikia grupės vado
95-ojoje Bombonešių grupėje ir 100-ojoje Bombonešių grupėje.
Gali pasirinkti.“
BŪSTINĖ 95-OJI BOMBONEŠIŲ GRUPĖ H
95-oji iš esmės neklysdavo.
Jie prarado mažiausiai lėktuvų.
Jų bombardavimo įrašai buvo geri, ir pagalvojau, kad galiu padaryti daugiau
100-ajai negu 95-ajai grupei.
Tad perskambinau jam ir pasakiau, kad su su jo leidimu
vadovaučiau 100-ajai Bombonešių grupei.
Ir paklausiau: „Kada man prisistatyti?“
O jis atsakė: „Šią popietę“.
Pirmiausia paprašiau generolo Lemėjaus neskirti 100-ajai jokių operacijų
dvi dienas, ir jis sutiko.
Tad per kelias ateinančias dienas
keturias valandas iš ryto ir keturias po pietų,
visus 100-osios Bombonešių grupės lėktuvus pakeldavome į rikiuotę.
Tomas Džefris – dinamiškas, charizmatiškas ir puikiai išmanė
ne tik patį lėktuvą, bet ir oro atakas.
Buvo žmonių, kurie vadovaujančiame lėktuve
fotografuodavo rikiuotę,
kad išsigrynintume, kas skrenda gerai, ir kas ne.
Tuomet paėmiau seną lėktuvą ir apskridau visą rikiuotę
pirmyn ir atgal, mėgindamas suginti visus į rikiuotę.
Vadovaujantys karininkai siuto žiūrėdami,
kaip palaikome rikiuotę.
Atrodo, jog skrendi visai prie pat, o tau liepia skristi dar arčiau.
Antrosios dienos pabaigoje
100-oji grupė skraidė pačia gražiausia rikiuote, kokią man yra tekę matyti.
Atėjus Džefriui, mes tapome tobula grupe.
Manau, geriausia visose oro pajėgose.
Aštuntoji Oro pajėgų grupė turėjo 25 misijų prievolę.
Užbaigus 25 misijas,
tave išsiųsdavo namo į Jungtines Valstijas.
Kai jas užbaigiau, man pasakė, kad galiu arba likti
ir tapti eskadrilės vadu, arba grįžti į JAV.
Nusprendžiau, kad man ypatingai pasisekė,
jog likau gyvas, tad nusprendžiau netampyti laimės už uodegos.
Taigi, nusprendžiau grįžti.
Rouzis Rozentalis užbaigė savo 25 misijas
1944 m. kovo 8 d. reidu į Berlyną.
Įgula paragino mane grįžtant praskristi kuo žemiau.
Esu konservatyvus pilotas, tad pasakiau: „Nemanau.“
Tačiau grįždamas sutikau: „Tiek to, po galais.“
Nusitaikiau į bokštą, visi net atsigulė,
ir aš praskridau virš aerodromo tris ar keturis kartus, o tada nusileidau.
Tada kažkas prie manęs priėjo ir pasakė:
„Rouzi, ar žinojai, kad yra atvykęs generolas Haglinas?
Jam teko atsigulti, ir jo... Jo drabužiai dabar labai purvini.“
Ir tuomet į susirinkimų kambarį įėjo generolas Haglinas.
Jis atėjo, sugriebė man už rankos
ir pasakė: „Tai bent skrydis pažeme, Rouzi.“
Visi žinojo, kad D diena jau ne už kalnų,
ir Rouziui pergalė prieš Reichą buvo labai svarbi.
Išvykti iš čia reiškė išvykti iš visatos centro.
Ir tuomet nusprendžiau toliau skraidyti,
ir galiausiai mane paskyrė eskadrilės vadu.
Šiandien 650 Amerikos lėktuvų
padarė didžiulę žalą Vokietijos gynybos pajėgoms pakrantėje.
Skridau virš Prancūzijos, kad numesčiau bombas ant taikinių.
Ir kai sugrįžau, mane pasitiko prie lėktuvo
ir paprašė tą vakarą raportuoti generolo Lemėjaus būstinei.
Generolas Lemėjus įžengė ir pranešė mums, kad Sąjungininkų pajėgos
kitą rytą pasieks Normandijos krantus.
Bet jis pasakė, kad tikrai suprastum
šio įvykio svarbą,
žinok, kad Aštuntoji grupė panaudos visus iki vieno turimus lėktuvus,
jog užtikrintų, kad tie žmonės tikrai pasiektų krantą.
Pamenu, atėjau į susitikimų kambarį,
ir kai nuo žemėlapio patraukė užuolaidą, pasigirdo džiūgavimai.
Niekad nebuvau matęs, kad įgulos džiūgautų.
Pagaliau atėjo D diena.
1944 M. BIRŽELIO 6 D.
D DIENA
Sąjungininkų ekspedicinių pajėgų
kareiviai, jūreiviai ir aviatoriai,
netrukus pradėsite Didįjį Kryžiaus žygį...
VYR. SĄJUNGININKŲ VADO GEN. D. EIZENHAUERIO BALSAS
...kuriam ruošėmės visus tuos mėnesius.
Viso pasaulio akys nukrypo į jus.
Jūsų užduotis nebus lengva.
Jūsų priešas – gerai apmokytas, ginkluotas ir užgrūdintas kovų.
Jis negailestingai kovos.
Neabejoju jūsų drąsa ir atsidavimu, jūsų koviniais sugebėjimais.
Mums priimtina tik visiška pergalė.
Skrisdami virš sąsiaurio,
pažvelgėme žemyn ir pamatėme tūkstančius armados laivų.
Vaizdas buvo toks jaudinantis, kad vienas įgulos narys ėmė melstis, mes iš paskos.
Kalba Robertas Sent Džonas iš NBC žinių skyriaus Niujorke.
Tai – įsimintina valanda pasaulio istorijoje.
Generolo Dvaito Eizenhauerio vyrai išplaukia iš baržų
ir mėgins pakrante prasiskinti kelią iki nacistinės Europos tvirtovės.
Jie juda iš jūros
ir puls priešą, prisidengę milžinišku naikintuvų debesiu.
Įtūžis iš oro vis tęsėsi.
Mūsų aviatoriai, skynę kelią sausumos pajėgoms, tądien neturėjo poilsio.
Tik trumpai grįždavo, užsipildavo degalų, pasikraudavo bombų bei amunicijos
ir vėl nuožmiai puldavo.
Liuftvafės pasipriešinimo
Normandijoje beveik nebuvo.
Oro pajėgos išties nutiesė kelią
invazijai pro Lamanšo sąsiaurį.
Vokietijai dabar teko kautis dviem frontais –
prieš Anglijos-Amerikos sąjungininkus vakaruose ir rusus rytuose.
ANGLIJA – PRANCŪZIJA – VOKIETIJA RUSIJOS FRONTAS
1944 m. rugpjūtį Raudonoji armija atrado Maidaneką –
apleistą nacių koncentracijos ir naikinimo stovyklą netoli Liublino Lenkijoje –
nenuginčijamą įrodymą, kad Hitlerio programa siekia išnaikinti žydus Europoje.
NACIŲ MASINĖS ŽUDYNĖS RASTA STOVYKLOJE
Mūsų invazinės pajėgos puls nacių karius,
kuriems įsakyta verčiau žūti nei atsitraukti.
„STALAG LUFT III“ SAGANAS, VOKIETIJA
Tačiau jiems teks rinktis, nes šioje atakoje dalyvaus
visos pajėgos, kurias surinko Sąjungininkų vadai.
Armijos stovykloje slapta turėjome radiją...
VILJAMAS „BILAS“ KOUČAS 100-OJI GRUPĖ
...ir mes žinojome beveik viską, ką žinojo BBC.
Kai 1944 m. birželį prasidėjo invazija,
supratome, kad nesėdėsime čia amžinai.
Nusileidę aviatoriai ir toliau buvo siunčiami į „Stalag Luft III“.
Tarp jų – nemažai juodaodžių pilotų,
įskaitant antruosius leitenantus Aleksandrą Džefersoną ir Ričardą Makoną
iš pagarsėjusios 332-osios naikintuvų grupės „Raudonosios uodegos“.
Taskigio pilotai savo lėktuvų uodegas dažydavo ryškiai raudona spalva.
Netgi kai žmonės nežinojo, kad jie – juodaodžiai pilotai...
DR. METJU F. DELMONTAS AUTORIUS
...jie atpažindavo „Raudonąsias uodegas“.
Mes nebijojome susidurti su priešu,
nes žinojome, kad esame geresni,
tad tik sakydavau: „Pasiruošti, nusitaikyti, ugnis.“
RIČARDAS MAKONAS 332-OJI NAIKINTUVŲ GRUPĖ
Tie drąsūs juodaodžiai pilotai laukė,
kol galės prisidėti karo eigoje, ir tikrai išskirtinai puikiai pasirodė.
Oro pajėgų karininkai, ypač bombarduotojai,
dalyvavę ilgose ir pavojingose misijose, labai vertino „Raudonąsias uodegas“ –
labiau nei kitas eskadriles, su kuriomis skraidė karo metu.
J. TODAS MOJUS AUTORIUS, „FREEDOM FLYERS“
Makonas ir Džefersonas buvo rasiškai segreguoti
Oro pajėgų bazėse Amerikoje ir Italijoje,
ir buvo priblokšti, kai pamatė,
kad barakai „Stalag Luft III“ buvo integruoti.
Į stovyklą atvedė
maždaug 150 vyrų, mus išrikiavo.
Eilės gale stovėjo aukštas vyrukas iš Kentukio...
ALEKSANDRAS DŽEFERSONAS 332-OJI NAIKINTUVŲ GRUPĖ
...jis paėjo atgal ir pasakė: „Vaje, manau, pasiimsiu šį vyruką.“
Pulkininkas atėjo ir pasakė: „Leitenante, eisite su juo.“
„Taip, pone.“
Vokiečiai nuvedė mane į kambarį
ir parodė, kur gyvensiu – trečia lova viršuje.
Nesupratau, kaip rimtai buvau sužeistas.
Buvau paralyžiuotas nuo juosmens žemyn.
Tad kai vokiečiai pamatė,
jog negaliu judėti, paklausė,
kas užleis apatinį gultą.
Niekas nė nekrustelėjo.
Galiausiai vyrukas iš Teksaso pasakė: „Jis gali imti mano gultą, aš užlipsiu.“
Mudu tapome geriausiais draugais.
Žmonės turėjo susivienyti, kad išgyventų karo belaisvių stovykloje.
Jie pamiršo rasinius nesutarimus bei priešiškumą ar bent jau sumažino jį,
nes jiems teko dirbti drauge ir palaikyti dvasią,
kad išgyventų tą patirtį.
Viena paskutiniųjų Oro pajėgų operacijų buvo sunaikinti Reicho kuro atsargas,
bombarduojant Vokietijos sintetinės naftos gamyklas.
Sąjungininkams taip pat teko sprogdinti anglies, kuri buvo naudojama
naikintuvų gamybai, transportavimo ir sandėliavimo objektus.
Ši oro blokada pakenks Reicho karo mašinai
ir paliks Vokietijos armiją be tinkamos apsaugos iš oro
svarbiausiose karo kovose.
Buvome karininkų klube iki 1.00 val. ar 2.00 val. ryto.
Staiga išgirdome pranešimą:
„Ruoškitės rytinei misijai.“
Pakėlėme nuo žemės 2 000 sunkiųjų bombonešių.
Iki pat horizonto buvo matyti tik bombonešiai su keturiais varikliais.
Antrajame pasauliniame kare subombarduoti gamyklą
Leunoje netoli Merseburgo,
prireikė 6 000 bombonešių ir 40-ies misijų, kad jos visai neliktų.
Mūsų grupė vadovavo vienam didžiausių reidų Berlyne.
Buvo graži diena.
Švietė saulė, danguje nebuvo nė debesėlio.
Kai prisiartinome prie taikinio, į lėktuvą pataikė,
bet mes toliau bombardavome taikinį,
žinodami, kad negalėsime grįžti į bazę.
Lėktuve buvo pilna dūmų, žinojau, kad turiu dingti iš jo.
Ir ištrūkęs pamaniau, kad atsidūriau rojuje.
Staiga, atsitrenkęs į žemę,
pamačiau, kad link manęs atbėga trys kareiviai.
Vienas iš jų pakėlė ginklą ir ketino trenkti,
bet aš pastebėjau ant jo kepurės Raudonosios armijos simbolį.
Ėmiau šaukti: „Amerikanski, Ruzveltas,
Stalinas, Čerčilis, pepsikola,
kokakola, a, „Lucky Strike“.
Berlyno reidas buvo Rouzio 52-oji ir paskutinė misija.
Daugiausiai tarp 100-osios grupės pilotų.
Pasveikęs Rusijos ligoninėje,
Rouzis sugrįžo į „Thorpe Abbotts“ bazę,
iš kurios buvo išskridęs į savo pirmąją misiją prieš 1,5 metų.
Rusai jau buvo prie pat.
Girdėjome tolumoje jų artileriją
bei kitus kovos garsus.
Hitleris vis neapsisprendė:
išvesti kalinius iš stovyklų ar nužudyti juos.
MERLINA DŽEFERS VOLTON – „FROM INTERROGATION TO LIBERATION“ AUTORĖ
Tai buvo reali galimybė.
Ir staiga vieną naktį
mūsų amerikiečių vyr. karininkui vokiečiai pasakė,
kad būsime nedelsiant evakuoti,
per valandą išeisime iš stovyklos ir eisime pėsčiomis.
Jie tik pasakė, kad išveda mus saugumo sumetimais.
Jie taip sakė, bet mes supratome.
Aviatoriai nenutuokė, kur juos veda.
Jie bijojo, kad Hitleris paims Amerikos aviatorius
ir panaudos kaip skydus.
Ir tai nutiko šalčiausią žiemą Europoje per 100 metų.
Buvo be galo šalta.
Sniego buvo iki kelių,
mus vedė visą naktį iki kitos dienos popietės
tik su trumpais sustojimais.
SPREMBERGAS – SAGANAS – MUSBORGAS
VOKIETIJA – ČEKOSLOVAKIJA
Spremberge jie mus įsodino į traukinį.
Mes buvome uždaryti vagonuose.
Į kiekvieną sugrūdo po 60–70 žmonių.
Nebuvo vietos atsisėsti.
Tikras pragaras.
Buvome sugrūsti kaip silkės.
Jei kas nukrisdavo, būdavo sumindomas.
Kai traukinys sustojo,
vyrai ėmė baladoti į duris, kad juos išleistų iš vagonų.
Sargybiniai pagaliau atidarė duris.
Buvo tikras siaubas.
„STALAG VII-A“ MOSBURGAS, VOKIETIJA
Ta stovykla buvo suprojektuota
daugių daugiausiai 8 000 ar 10 000 žmonių.
Dabar joje buvo virš 100 000 žmonių.
Geriausias pavadinimas jai būtų „Pragaro stovykla“.
Nebuvo barakų, žmonės miegojo tiesiog lauke.
Sąlygos buvo siaubingos.
Niekas nežinojo, kas bus toliau.
1945 M. BALANDŽIO 29 D.
Vieną dieną vaikščiojome stovykloje.
Kažkas pasakė: „Tankas. Tankas „Sherman“.
Mes pažiūrėjome, ir tikrai,
horizonte pamatėme „Sherman“ tanką.
Pasirodė Trečioji Patono armija.
Pamačiau Patoną ant tanko, kai įvažiavo pro pagrindinius „Stalag VII-A“ vartus.
Mus išlaisvino.
Vyrai užlipo ant stulpo, nuėmė svastiką,
ir pakabino Amerikos vėliavą, ir mes pastebėjome.
Nebuvome uniformuoti. Su nudriskusiais drabužiais ir panašiai.
Ir, manau, tuomet tikrai nuoširdžiausiai atidaviau pagarbą.
Tai buvo jaudinanti akimirka.
Pagaliau būsime išlaisvinti
po ilgų mėnesių ir metų kaip karo belaisviai.
Daugeliu atvejų buvo sunku patikėti, kad pagaliau vyksime namo.
Kalba Londonas.
Naujausios žinios.
Vokietijos radijas ką tik paskelbė, kad Hitleris – negyvas.
„SAN MATEO TIMES“ HITLERIS NEGYVAS, SAKO NACIAI
1945 m. gegužės 1 d. pasauliui sužinojus apie Hitlerio savižudybę,
100-oji grupė išskrido į paskutinę misiją,
dalis kurios buvo pavadinta „Operation Chowhound“.
Įgulos mėtė ne bombas, o maisto dėžes su parašiutais.
Tikra atgaiva 5 mln. badaujančių žmonių Nyderlanduose,
kurie vis dar buvo okupuoti užkietėjusių nacių.
Kai bombonešiai pasiekė Amsterdamo priemiesčius,
jie praskrido nuostabiai spalvotus tulpių laukus.
LABAI DĖKOJAME
Viename iš jų žiedų
buvo sudėliotas užrašas: „Labai jums ačiū, jankiai.“
„THE STARS AND STRIPES“ SĄJUNGININKAI TIKINA: BAIGTA
Karas Europoje baigėsi.
100-osios grupės įgulos susipakavo savo mantą
ir aplinkiniai „Thorpe Abbotts“ gyventojai
gražiai apsirengė
ir susirinko išlydėti į ilgą kelionę namo.
SVEIKI SUGRĮŽĘ NAMO
Kai nuvykome į Atlantą, nuėjau prie viešojo telefono,
paskambinau savo mamai ir pasakiau, kad aš namuose.
Žinoma, ji iškart apsiverkė,
ir jie atvažiavo...
Jie atvažiavo į „Fort McPherson“ bazę, pasiėmė mane ir parsivežė namo.
Mes sugrįžome į Kaliforniją.
Ten manęs laukė tėtis ir mama.
Buvo surengtas didelis šeimos susitikimas, buvau be proto laimingas.
Ir tuomet pamačiau savo būsimą žmoną Barbarą.
Po trijų savaičių mes susituokėme.
„Kruvinosios šimtosios“ vyrai pagaliau grįžo namo,
susitiko su savo šeimomis,
žmonomis,
mylimosiomis.
Kai kurie jų – pirmą kartą po išvykimo į karą.
Palikęs tarnybą, pasijaučiau išsekęs.
Po visų tų sunkių išbandymų,
norėjau viską pamiršti ir sugrįžti į civilinį gyvenimą.
Grįžau į tą patį darbą firmoje, kurioje dirbau anksčiau,
bet išties nebuvau pasiruošęs sugrįžti į darbą.
Ir pagaliau, praleidęs ten šešis mėnesius...
SĄJUNGININKAI APKALTINO HITLERIO REŽIMĄ ŽMOGŽUDYSTE
...nugirdau apie galimybę vykti į Niurnbergą kaip prokurorui.
ROBERTAS ROZENTALIS KARO NUSIKALTIMŲ KOMISIJA
Plaukdamas į ten, laive susipažinau su gražia moterimi,
kuri irgi buvo teisininkė ir taip pat vyko kaip prokurorė.
Ir po dešimties dienų mes susižadėjome,
ir susituokėme Niurnberge.
Mačiau kaltinamuosius, kurie dabar sėdėjo bejėgiai
ir apgailėtini, jie buvo teisiami ir nuteisti.
Ir kai aš tą pamačiau, tai man užbaigė karą.
Antrasis pasaulinis karas buvo sukrečiantis įvykis žmonijos istorijoje.
Jis pareikalavo daugiausiai gyvybių iš visų karų.
Jame Aštuntoji grupė nukentėjo labiausiai
tarp visų Amerikos ginkluotųjų pajėgų.
Dabar, kai man pavyko išgyventi,
ir galiu atsigręžti atgal, tie metai
pakeitė mano gyvenimą.
Tuo metu
jauti džiaugsmą, romantiką ir mitologiją.
Draugai, su kuriais tada susipažinau, daugybę kartų išgelbėjo man gyvybę.
Jie buvo geriausi draugai iš geriausių.
Žmonės, su kuriais tarnavome, buvo atsidavę,
pasiaukojantys, drąsūs.
Mes dalinomės skausmais ir džiaugsmais.
Matėme, kaip mūsų draugai krito ir žuvo,
buvo sužeisti, tapo karo belaisviais.
Mes jautėme vieni kitiems didžiulę pagarbą ir pasiekėme pergalę.
351-A ESKADRILĖ 100-OSIOS GRUPĖS 1-OSIOS METINĖS
Ir, manau, tą jautė visi mūsiškiai.
Stebuklingai tie žmonės susibūrė drauge.
Galima pagirti visus vyrus ir moteris,
kurie paaukojo savo gyvybes ir iš esmės išgelbėjo pasaulį nuo fašizmo.
Ta laisvė, kuria mes džiaugiamės, nėra atsitiktinė.
Ją atnešė ir už ją sumokėjo mano karta
bei ankstesnės kartos.
Ir dėl to manau,
kad Antrojo pasaulinio karo karta nusipelnė, kad jos nepamirštų.
TEKSTĄ SKAITĖ TOMAS HENKSAS
YPAČ DĖKOJAME JAV GYNYBOS DEPARTAMENTUI
IR JAV ORO PAJĖGŲ MAKSVELO BAZĖS
ISTORINIŲ TYRIMŲ AGENTŪRAI
Išvertė Akvilė Katilienė