Downloaded from YTS.MX
Labvakar, Northemptonas publika,
Official YIFY movies site: YTS.MX
un sveicināti Džeimsa Akastera ''Laipni lūgti, pārtraucēji''.
Pirms sākam - lūk, mūsu iekšējie noteikumi.
Pirmais.
Džeimss Akasters nedrīkst dusmoties uz skatītājiem, kuri pārtrauc,
runā savā starpā, lieto tālruņus
vai ir klusāki, nekā viņš vēlētos.
Otrais.
Džeimss Akasters nedrīkst izcelt nevienu, kurš nav pārtraucis,
it īpaši tos, kas dodas uz tualeti,
iziet ieelpot gaisu, dodas uz bāru vai mājās, vai ieradušies par vēlu.
Trešais.
Džeimsam Akasteram nav jāatbild pārtraucējiem,
ja viņš to nevēlas, taču viņš drīkst kādu izraidīt,
ja tiek lietota vardarbība vai naida runa.
Ceturtais.
Lai arī viņš visu karjeru pavadījis
cītīgi cenšoties kontrolēt katru detaļu
katra sava šova laikā,
Džeimsam Akasteram jāpieņem pilnīgi viss notiekošais.
HBO KOMĒDIJAS SPECIĀLIZLAIDUMS
DZĪVAJĀ IERAKSTĀ NO DARNGEITAS TEĀTRA NORTHEMPTONĀ
Jā, parādiet, kā tas darāms!
Lūk, kā mēs to darām!
Liels paldies, Northemptona.
Tas bija lieliski.
Esmu Džeimss Akasters un vadīšu savas dzīves labāko vakaru.
Profesionālās dzīves, protams.
Pirmkārt, lai jūs saprastu kontekstu,
pastāstīšu par savas karjeras sliktāko uzstāšanos.
Tas notika pašā sākumā. Seja bija kā bērnam.
Pirms tiku līdz mikrofonam,
mani pārtrauca piedzērusies dāma.
Viņa teica: ''Hei! Tava māte zina, ka esi nomodā tik vēlu?
''Puisīt! Māte zina, ka esi nomodā tik vēlu?
''Puisīt! Puisīt! Puisīt!
''Hei, puisīt!
''Tava māte zina, ka esi nomodā tik vēlu?''
Stāsts ir par to, kā reiz, lai apklusinātu pārtraucēju,
es apgalvoju, ka mana māte ir mirusi.
Es paskatījos uz viņu un teicu:
''Patiesībā mana māte ir mirusi.''
Daži teikuši, ka nevajadzīgi, bet pēc tam pateicu:
''Tas notika nesen.''
Jo negribēju, ka viņa mani pārtrauc.
Gribēju būt drošs, ka manis sacītais viņu
apklusinās uz visu atlikušo vakara daļu.
Starp citu, viņa arī apklusa,
tikai kopā ar visu pārējo publiku,
kura jutās absolūti sagrauta,
jūtot līdzi bērnam, kas cenšas parādīt smieklīgu stāvizrādi,
neskatoties uz to, ka nesen nomirusi viņa paša māte.
Nav ne jausmas, kāpēc tā izdarīju.
Pēc izrādes domāju: ''Tas bija neprāts.
''Ko es domāju? Kāpēc tā darīju?''
Es to sapratu tikai pēdējos gados.
Jā, man arī tā šķita.
Reizēm ir labāk
pateikt tieši un bez aplinkiem.
Tā vismaz nebija mana vaina.
Mani šodien pārtrauca mikrofons.
Izrādi sauc ''Laipni lūgti, pārtraucēji'',
tas attiecas arī uz komandu.
Ja vēlas mani izņirgt, var to darīt.
Viņi man izdarīja pakalpojumu.
Patiesībā varētu teikt
paldies jums visiem,
jo mēs visi to dzirdējām.
Kopš sāku runāt,
visi nodomāja: ''Mikrofons ir salūzis.
''Tas nestrādā. Viņš taču filmē.''
Jūs visi koncentrējāties uz to, ko es saku,
un nodomājāt: ''Mēs esam ar tevi, vecīt.
''Katru reizi, kad mums būtu jāsmejas, mēs smiesimies,
''lai arī mūsu ausīm tas nav patīkami.''
Labākā izrāde notika pagājušajā gadā
Londonā, atrodoties taksometrā.
Vēlā vakarā dodoties mājup, šoferis pagriezās un teica:
''Esmu šoferis Londonā jau dekādēm ilgi,
''bet esmu nolēmis pārvākties uz Norfolku.
''Gribu dzīvot tuvāk meitai.''
Teicu: ''Tas ir lielisks stāsts, bet, vai apzinies,
''ka taksometra vadītājiem Norfolkā
''jānokārto daudzi grūti eksāmeni.
''Jāiegaumē Norfolkas apkārtnes maršruti.
''Katrs ielas un ceļa nosaukums,
''visam ir jābūt zināmam.''
''Tiešām?''
''Jā, noteikti.
''Eksāmenu sauc
''Noridža.''
Tas nekas, ja nesapratāt šo joku.
To nesaprot lielākā daļa.
Tāpēc to dēvē par sliktu joku.
Stāstu to visur.
Arī turnejas laikā. Reti kad labi nostrādā.
Tas ir var teikt sliktākais joks,
kuru izmantoju katru reizi.
Bet stāstu to tāpēc, ka tas nekad nav nostrādājis
tik labi kā tad, kad to izstāstīju taksometra šoferim.
Tas bija īpaši radīts viņam.
Viņš bija pārsmējies, tas noteikti bija bīstami.
Viņš to pieminēja vairākkārt,
smejoties un atkārtojot to skaļi.
Teica, ka izstāstīšot to kolēǵiem,
un es esot smieklīgs.
Tas notika pāgājušogad,
bet pirmo reizi dzīvē
pie sevis nodomāju:
''Es varētu būt stāvizrādes komiķis.''
Lai pastāstītu par labāko izrādi,
jāpastāsta par otru labāko izrādi, ko esmu redzējis.
Deivida Bērnsa dzīvā izrāde ''Amerikāņu utopija'' Brodvejā.
Brīnišķīga mūzika un horeogrāfija.
Beigās viņš teica runu
par to, cik svarīgi ir balsot.
Tad nolaidās lielais aizkars,
un ieslēdzās skaistā Brodvejas teātra gaismas.
Biju otrajā rindā, un man priekšā piecēlās kāds pāris.
Vidēja vecuma baltie hipsteri.
Viņi pagriezās un aplūkoja visu auditoriju.
Neviens cits vēl nebija pat piecēlies.
Viņi paskatījās viens uz otru un teica:
''Balso, balso, balso,
''balso, balso, balso,
Pilnīgi neviens viņiem nepievienojās,
un tā bija labākā izrāde, kuru jebkad esmu redzējis.
Deivids Bērns otrajā vietā.
Tie muļķi pirmajā vietā.
Viņu izrādē biju pirmajā rindā, Deivida Bērnsa - otrajā.
Aiziet, Kermit!
''Aiziet, Kermit?'' Ak vai.
Kāpēc tā saǵērbos?
Saņēmu, ko pelnījis.
Nespēju tam noticēt.
Domāju, ka izskatos stilīgi.
Bet tev taisnība, izskatos pēc vardulēna Kermita.
Tu izmantoji īsto brīdi.
Esmu satriekts.
Zināt, kāda ir tā sajūta?
It sevišķi kameras priekšā?
Tas puisis stāvēja cik vien tuvu varēja
manas dzīves zemākajā punktā.
Mani tikko nosauca par Kermitu.
Vardulēns Kermits. Zināt, kas viņš ir?
Viņš ir zaļš.
Viņš ir zaļa varde.
Esmu tērpies zaļā krāsā.
Un viņš pamana skumjas, kas redzamas manās acīs.
Iet labāk nekā tad, kad tā dāma kliedza:
''Vai māte zina, ka esi nomodā tik vēlu?''
Neesmu izlicies, ka mani vecāki ir miruši.
Tā ir mana latiņa.
Neizlikos, ka radinieki ir miruši?
Tātad vakars ir izdevies.
Ja godīgi, nezinu, kāpēc pateicu
to skatītājiem tajā vakarā. Tas bija traki.
Un tikai pēdējos gados saprotu, kāpēc tā rīkojos.
Visi esam atskatījušies
uz sevi pēdējo gadu laikā.
Arī mājsēdes laikā daudz iepazinām sevi.
Tas, ko uzzināju par sevi, bija...
Neņemiet to galvā
un neļaujiet tam izbojāt izrādi. Tas ir normāli.
Taču mājsēdes laikā es sapratu,
ka man nepatīk uzstāties stāvizrādēs.
Starp citu, tas nav dīvaini.
Nav dīvaini negribēt uzstāties stāvizrādēs.
Zināt iemeslu,
kādēļ to nedara neviens no jums?
Es jūtos tāpat.
Piekrītu, jums ir taisnība.
Man tikai vajadzēja 16 gadus, lai to saprastu.
Pirms 16 gadiem notika mana pirmā uzstāšanās.
Tā notika krogā Keteringā.
Gatavojos kāpt uz skatuves, un pie manis pienāca bārmenis.
Viņš teica: ''Hei, vecīt, lūk, mazs padoms
''pirms tavas pirmās izrādes.
"Uztraukums un nervozitāte
''ir ķīmiski vienādas emocijas.
''Atkarībā no tā, vai esi pozitīvs vai negatīvs cilvēks,
''vari izvēlēties, kā šīs emocijas interpretēt.''
Paskatoties apkārt, saprotu,
ka jūs visi esat to pareizi identificējuši kā melus.
Man tā nepaveicās.
Teicu: ''Paldies, gudrais bārmeni. Tas noderēs.''
Un pēdējos 16 un vairāk gadus,
katru vakaru stāvot pie skatuves, es domāju:
''Esmu uztraukts.
''Es daru to, kas man patīk!''
Gadu laikā man daudzi ir teikuši,
ka esmu drosmīgs.
''Tu esi tik drosmīgs!'' ''Es to nevarētu.''
''Tu esi tik drosmīgs.''
Katru reizi es viņiem saku tā:
''Es neesmu drosmīgs! Par ko tu runā?
''Esmu pārāk satraukts, lai būtu drosmīgs.''
Bet tagad, kad saprotu, cik ļoti katru reizi baidos,
varu teikt, ka esmu ellīgi drosmīgs.
Man vienalga, ja izklausās lepni.
Esmu drosmīgs, darot šo darbu.
Nesaku, ka esmu kā ugunsdzēsējs vai karavīrs.
Bet glābējs? Pavisam noteikti.
Esmu tikpat drosmīgs kā glābējs.
Peldbaseina glābējs, nevis pludmales glābējs.
Ne pludmales.
2019. gadā aizvadīju savas karjeras lielāko turneju.
Pirmo reizi manas izrādes notika
šāda izmēra telpās.
Lielāko daļu gada biju ceļā.
Tas bija sapnis,
kas radās mazajā Keteringas kroga telpā.
Četrās no piecām naktīm, uzkāpjot uz skatuves
un izpildot savu rūpīgi izstrādāto programmu,
pirms pat biju pateicis pirmo joku,
kāds, kuru nevarēju pat saskatīt,
mani pārtrauca, sakot kaut ko šādu:
''Teicu, ka izdarīšu! Tu neticēji!
''Es taču tev teicu!''
Katru reizi, kad tas notika,
es uzrunāju šo personu visas publikas priekšā.
Atbildēju ar kaut ko asprātīgu, piemēram: ''Aizver žaunas.''
''Nekad vairs nenāc uz manu izrādi.'' Tas ir smieklīgi.
Vai arī ar zelta klasiku: ''Ej ellē.''
Tā ir laba atbilde, ja esi asprātīgs komiķis,
kā piemēram, Frenkijs Boils, un tas piestāv tēlam.
Taču, ja uzkāp uz skatuves, paziņojot, ka esi sācis ēst aprikozes,
un kliedz: ''Aizrijies ar mēsliem, tu mērgli! Ceru, ka nomirsi!''
Tās ir lielas izmaiņas. Nevienam tas nekad nav paticis.
Tas ļoti apgrūtina pāreju
uz stāstu par biškopības biznesa uzsākšanu,
ja tiek pateikts kaut kas tāds.
Kliedzu, ja publika bija par skaļu.
Kliedzu arī tad, ja par klusu.
Man nekad nebija labi.
Ja redzēju kādu garlaikotu cilvēku,
kas, starp citu, bija mana vaina,
es viņu iznīcināju.
Pārējā publika varēja būt pārsmējusies,
pilnīgi katrs. Taču, ja redzēju, ka kāds skatās šādi...
Tā, starp citu, es skatos uz visu.
Tā izskatos, kad skatos uz smieklīgāko komiķi pasaulē.
Nišam labi sanāk.
Esot daļai no publikas, dzīves laikā esmu smējies divas reizes.
Abas reizes notika kino, tāpēc tas pat nebija dzīvajā.
Smējos, kad Džeks Bleks no tilta nogrūda suni,
un smējos, kad Mini-Es rīvējās gar lāzeru.
Tās ir divas reizes, kad šis izsmalcinātais puisis
smējās kopā ar pārējiem,
un es jūs kritizēju katru vakaru.
Tomēr es neesmu viens. Lielākā daļa komiķu nepārāk labi uzņem to,
ka par viņu jokiem nesmejas.
Deviņās no desmit reizēm vainojam jūs.
Tad pārejam uzbrukumā.
Komiķis tad saka tā:
''Atvainojiet, draugi. Vai es pārkāpu robežu?
''Vai manas radikālās domas aizskar
''jūsu mazās, jūtīgās smadzenes?''
Viņi nekad neteiks: ''Atvainojiet.
''Tas bija nepilnīgs un slikti izpildīts joks?''
Nesen dzirdēju kādu komiķi sakām: ''Atvainojiet, draugi.
''Apvainojāties jau pašā sākumā?
''Paskaidrošu kaut ko par komēdiju.
''Komēdija vienmēr nāk no vietas, kur mīt mīlestība, skaidrs?
''Tā nekad nerodas no naida.''
Es pie sevis nodomāju:
''Es par to nebūtu tik drošs.''
Es zinu, ka došos mājās
un uzrakstīšu par to joku.
Varu apgalvot, ka tas nenāk no vietas, kur mīt mīlestība.
Ienīstu to komiķi, ceru, ka viņš ir miris.
Tā tik tiešām ir. Cerams, ka viņš un viņa fani drīz nomirs.
Tā ir mana cerība.
Ceru, ka tas notiks.
Ceru, ka viņi visi iekritīs kanalizācijā
viens pēc otra.
Ceru, ka viņi kaut kur dejo un svin savu brīvo runu
un pēc tam iekritīs atvērtā kanalizācijas lūkā.
Ceru, ka tā notiks.
Un tad, krītot lejā, viņi sūdzētos, ka tikuši apklusināti
un tad viens pret otru sagāztos kā domino kauliņi.
Ceru, tā notiks. Tas ir smieklīgi.
Man tas šķiet smieklīgi.
Tā ir komēdija.
Apzinos, ka stāvu šeit un kritizēju komiķus,
it kā nebūtu tādas lietas kā slikta publika.
Protams, ka tāda ir. Esmu bijis daļa no tās.
Sliktākajā publikā es biju,
kad man bija 13 gadi.
Pasākums skolā.
Bet tas bija muļķīgākais pasākums, kas redzēts.
Man nezināmu iemeslu dēļ,
bija uzaicināts jogas instruktors, lai pastāstītu
mums par ieguvumiem, kurus sniedz regulāra jogošana.
Nezinu, vai jums ir bijuši 13 gadi.
Tajā brīdī esi pasaulē elastīgākais cilvēks.
Vienīgais, ko cieni mazāk par sportu,
ir ikviens, kas šķiet reliǵiozs.
Mēs saplosījām viņu gabalos.
Tiklīdz uzkāpa uz skatuves, sapratām,
ka viņš ir fiziski spēcīgs, taču mentāli vājš.
Līdz pat šodienai nožēlojamākā lieta,
kuru esmu dzirdējis kādu sakām
publikai, ir jogas instruktors, kurš teica: ''Bērni,
''ja nebeigsiet kliegt, nevarēšu pastāstīt savus noslēpumus.''
Tas joprojām liek pasmaidīt.
Tik skumji.
''Nevarēšu pastāstīt savus noslēpumus.''
Tie nav noslēpumi, onkulīt!
Tie nav noslēpumi. Tu esi parasts baltais no Keteringas.
Viss, ko zini par jogu, ir publiski pieejams, Derek.
Lai gan žēl, ka tā notika.
Man ļoti patika, kad pie mums uz skolu kāds nāca runāt.
Tās bija manas mīļākās dienas.
Kad man bija pieci, uz skolu atnāca mana vecmāmiņa,
lai pastāstītu par vērpjamo ratiņu.
Tas nav normāli arī tur, no kurienes es nāku.
Un man nav atbilžu uz jūsu jautājumiem.
Nezinu, kāpēc tas notika.
Man bija pieci, es to pieņēmu.
Viss ar mani notika pirmo reizi.
Tad izaugu un sapratu, ka tas bija dīvaini.
Taču tad viņa nomira.
Nesanāca pajautāt par to notikumu.
Tāpēc jautāju vecākiem, kuri teica:
''Mēs nezinājām, ka tas ir noticis.''
Viņa paņēma to līdzi kapā. Ļoti cienu to sievieti.
Tātad viņa ieradās ar lielu un vecu vērpjamo ratiņu, kuru paņēma no mājām.
Nolika to priekšā.
Viņas priekšā uz grīdas
sēdēja 35 piecgadnieki. Viņa sēdēja uz ķebļa.
Neatceros, par ko īsti stāstīja.
Kaut ko tamlīdzīgu:
''Es to velnišķīgi dievinu.''
Atceros, kas notika beigās.
Pašās beigās viņa jautāja:
''Kurš vēlas pamēǵināt darboties ar vērpjamo ratiņu?''
Tiklīdz viņa to pateica, viss, ko vēlējos
visvairāk savā dzīvē,
bija vilnas vērpšana publikas priekšā.
Šī vēlme smeldzīgi dega manas sirds dzīlēs.
Es pacēlu roku.
Šis ir viens no tiem stāstiem.
Būsim godīgi, man tas nav jāpabeidz.
Jūs zināt beigas.
Vismaz to, kas notika tālāk.
Zināt, ka viņa mani neizvēlējās.
Protams, ka nē. Viņa izvēlējās trīs citus, un es
rīkojos klasiski un izplūdu skaļās asarās.
Es sajuku prātā.
Asaras plūda straumēm.
Viņa krita panikā.
"Labi. Jā, domāju, ka ir laiks vēl vienam.
''Nāc, Džeims.
''Lai arī tiekamies ik svētdienu,
un ne reizi neesi izrādījis interesi par vērpjamo ratiņu.''
Es klupdams līdu pāri klasesbiedriem.
Joprojām biju ļoti sašutis, uz viņiem lija asaras.
Ķermenis emociju dēļ bija palicis ļengans.
Nevarēju nostāties pie vērpjamā ratiņa,
kā citi bērni, un godam izmantot pedāli.
Tā vietā pedāli darbināja mana vecmāmiņa.
Viņa apsēdināja mani sev klēpī.
Es grīļojos apkārt.
Ar vienu roku turēju vilnu.
Un neslēpjot skaļi raudāju klasesbiedru priekšā.
Un daudz par ilgu.
Viņai nevajadzēja vērpt tik daudz vilnas.
Tā nav domāta pārdošanai. Lēnāk, omīt.
Svarīgi pieminēt,
ka tā bija mana pirmā uzstāšanās publikas priekšā.
Kad šo stāstu izstāstīju terapeitam,
viņš teica:
''Ak tā. Jā.
''Tas ir iemesls, Džeims. Tas ir iemesls visam.
''Tas ir iemesls visam, kas ar tevi saistīts.''
Viņš turpināja: ''Šis stāsts
''ir ļoti svarīgs. Tev tas jāpatur prātā.
''Ik reizi, kad būsi uz skatuves, tev jāatceras,
''ka tu tur neesi viens pats.
''Tur ir arī tas mazais zēns.
''Un tev tas zēns ir jāsargā.''
Es teiktu, ka tas ir
grūtāk nekā tas, ko darīju sākotnēji.
Būt par komiķi jau tā ir grūti.
Tagad man vēl jāsargā kāds zēns.
Nav brīnums, ka vienmēr biju tik uzvilkts.
Ja mani pārtrauca...
''Viņš ir tikai zēns! Liec viņu mierā!
''Nāc aiz manis, puika. Es tevi pasargāšu.''
Man ir jāaizsargā šis zēns.
Arī citos laikos.
Jāaizsargā piecgadīgais zēns,
kurš sēdēja pie vērpjamā ratiņa.
Bet jāsargā arī sešgadīgais puika,
kurš vecāku istabā lūkojas spogulī,
praktizējot savu prinča Čārlza atdarināšanu.
Šim bērnam ir vajadzīga liela aizsardzība.
Apkaunojošākais mirklis dzīvē,
un es biju vienīgais klātesošais.
Bija ļoti slikti.
Sēdēju gultā aiz aizvērtām durvīm. Lūkojos spogulī.
Biju pieteicies skolas talantu šovam
un apgalvoju, ka spēju atdarināt cilvēkus, lai gan to nespēju.
Man bija seši, es biju melis. Un kas par to?
Nezināju, ka neviens
sešgadnieks nav bijis labs atdarinātājs.
Nezinu. Neviens no jums nezina
sešgadnieku, kuram tas labi padodas.
Neviens nesaka tā:
''Nāc! Esi saticis Džona dēlu?
''Viņš lieliski atdarina Makonahiju.
''Paklausies viņā.''
Labi, labi, labi.
Tam puikam padodas!
Northemptonai tu patīc!
Visas turnejas laikā tie ir pirmie aplausi.
Vēlies parādīt vēl kādu Makonahija atdarinājumu?
Lieliski!
Tev sanāk.
Vēl vienu pirms došanās prom?
Parādi ''Īstā detektīva'' Makonahiju.
Laiks ir plakans aplis.
Drūms joks no tik maza bērna.
Malacis.
Viņiem tas tik ļoti nepatika, pārāk drūmi.
Volstrītas joki bija smieklīgi,
bet ''laiks ir plakans aplis'' ir par daudz.
Laiks ir plakans aplis.
Džeims!
Sveika, Džilija.
Sveika. Kā sokas?
Paņemsi mikrofonu?
Jā. Paņemšu mikrofonu
un pārslēgsimies uz kaut ko citu.
Kādas vēl Makonahija filmas ir zināmas?
Atdarināšu saistībā ar filmu "Dalasas pircēju klubs".
Attēlošu viņa Oskara balvas saņemšanas runu,
jo es to atceros, jo viņš ar to tika pie Oskara.
Par šo runu es domāju visu laiku.
Kad biju bērns,
kāds man zināms puisis jautāja: ''Kurš ir tavs varonis?
''Kurš ir tavs varonis?''
Teicu: ''Es pats pēc desmit gadiem.''
Pēc desmit gadiem es atkal satiku šo cilvēku,
un viņš jautāja:
''Vai esi jau kļuvis par savu varoni?''
Teicu:
''Pie velna, nē.''
Viņš teica: ''Skaidrs. Kurš tagad ir tavs varonis?''
Es par to padomāju.
Un teicu: ''Es pats pēc desmit gadiem.''
Es vienmēr būšu varonis pats sev pēc desmit gadiem.
Pateicos par balvu un pateicos akadēmijai.
Liels paldies.
Sveiki! Aiziet, sākam.
Man ir seši gadi, un burtiski to es darīju tajā dienā.
Es to atceros.
Tas iedega prātā, jo bija ļoti apkaunojoši.
''Sveiki. Mani sauc princis Čārlzs.''
Zinu, ka bijis garš ievads,
bet šeit es iepauzēšu.
Esam pusceļā un pārtraucu tikai tāpēc,
ka nav nekādas iespējas,
ka kāds no jums uzminēs, kas notika tālāk.
''Sveiki. Mani sauc princis Čārlzs.
''Tas ir kaķis.''
Un tieši tik ilga
bija mana imitēšanas karjera.
Jums ir taisnība, ja domājat,
ka jau nākamajā rītā
es iesoļoju skolā
un teicu zināmo frāzi:
''Labdien, Vīveres kundze. Vēlos izstāties
''no skolas talantu šova.
''Kāpēc? Jo neesmu talantīgs.
''Jo man nav talanta.''
Tā bija galvenā atziņa.
Vēl pat nebiju bijis uz skatuves un uzstājies.
''Es neesmu talantīgs.''
Ja gadu laikā esat mani redzējuši
uzstājamies, un daži no jums statistiski ir redzējuši,
tad esat redzējuši, ka izrāde sokas labi,
un pēkšņi jūs nesaprotat,
kāpēc es no zila gaisa sāku teikt,
ka uzstāšanās sāk neizdoties.
''Šī ir sūdīga uzstāšanās. Mēslu izrāde.''
Jums jāzina, ka tam ar jums nav sakara.
Lielākoties, skatoties uz publiku, es redzu
savu sešgadnieka seju, kas lūkojas uz spoguļa atspulgu un saka:
''Neizklausās pēc prinča Čārlza.
''Kāpēc tiek pieminēts kaķis?''
Viņi zināmi kā suņu cilvēki.
Viņiem patīk korgiji.
Varēja būt sliktāk!
Varēja būt sliktāk?
Varēji tēlot princi Endrū 90. gados.
Ko? ''Varēji tēlot princi Endrū 90. gados.''
Aplausi pedofilam.
Vai tu...
Kā sauc personu, kas pārtrauca?
- Denijs. - Ak, Denijs.
Tas ir izdomāts vārds.
Vai vari atdarināt
princi Endrū 90. gados, lūdzu?
- Tas nebūtu prātīgi. - Tas nebūtu prātīgi?
Viņam to vajadzēja teikt 90. gados.
Tas būtu bijis labi.
Būtu mūs visus pasargājis no daudzām nepatikšanām.
Man jāaizsargā arī astoņus gadus vecais zēns,
kurš bez īpaša iemesla
pieteica ǵimenes suni suņu izstādē.
Pat nezināju, ka tur došos,
kad todien pamodos.
Mēs ar ǵimeni pastaigājāmies pa mežu
un nonācām pie plaša lauka.
Tur notika amatieru suņu izstāde.
Kaut ko tādu negaidīju.
Cilvēki to vēroja, sēžot uz piknika plediem.
Tiklīdz apsēdos zālē,
viss, ko jebkad vēlējos izdarīt,
bija piedalīties un uzvarēt suņu izstādēs.
Tas bija vienīgais, ko vēlos.
Man toreiz bija līdzi suns,
taču viņa nebija tāda, ko sauktu
par ''sacensībām atbilstošu''.
Miniatūrs taksītis,
vājākais no kucēnu metiena.
Kad paņēmām viņu no kādas dāmas,
tur bija pilns ar veselīgiem miniatūras taksīšiem,
un tad bija viens mazāks
par pārējiem - ar ieliektu muguru,
asti stāvus gaisā kā elektroauto autodromā
un ausīm, kas izskatījās kā velosipēda stūre.
Visa ǵimene bija vienisprātis,
ka mums viņš jāņem līdzi,
citādāk nāksies visu dzīvi par viņu satraukties.
Gadiem ilgi mans tēvs teica, ka mums nebūs suņa,
taču mēs viņu pierunājām.
Viņš teica: ''Labi. Tiksiet pie suņa, ir tikai viens noteikums.''
Esmu vecākais, visi bijām sākumskolā.
Domājām, ka noteikums
būs iemācīties atbildību vai tamlīdzīgi.
Ka aiz viņa jātīra, katru dienu jābaro.
Tā vietā 40 gadus vecais vīrietis sacīja:
''Labi, jūs tiksiet pie suņa, ievērojot vienu lietu.
''Es varēšu izdomāt vārdu.''
Tas brīdis, kad saproti,
ka arī vecāki ir tikai mazi bērni.
Viņš tikai gribēja dot vārdu. Mīlīgi.
Viņš deva vārdu, kādu dotu katrs bērns.
Viņš nosauca miniatūras taksi par
Mini.
Jauki,
bet nedomāju, ka vajadzēja uzņemties vadību.
Esam trīs sākumskolas bērni.
Mūsu ieteikumi bija Mini, Cīsiņš vai Suns.
Nav vajadzības iesaistīties, Deivid.
Atslābsti.
Viņš pamanīja, ka neesam pārsteigti. Viņš teica:
''To neraksta tā, kā jūs domājat.''
Kā tad to raksta, ǵēnij?
''M, I, N, N, I, J, S.''
Mamma viņam jautāja, kāpēc to tā raksta.
Tajā laikā viņš bija vidusskolas skolotājs.
Viņš teica: ''Jo pirms desmit gadiem man bija audzēknis,
''kuru sauca Stīvens Minnijs,
''un tā bija pareiza viņa uzvārda rakstība.''
Atceros, ka vienlaikus biju apjucis un dusmīgs.
Nedomāju arī tumšas domas,
kādas šobrīd domājat jūs.
Prinča Endrū pieminēšana
likusi jums par šo to padomāt.
Esmu drošs, ka tiklīdz aizgājām, mamma jautāja:
''Kas ir šis puika un kāpēc viņš tev ir tik svarīgs?''
Tā saruna noteikti notika.
Mēs padomājām: ''Tētis ir dīvains.
''Mums ir dīvains tētis.''
Bet lieta tāda, ka tagad man ir 39 gadi.
Gandrīz tikpat, cik toreiz viņam.
Un satraucos, ka pārvēršos par viņu,
jo šobrīd piekrītu, ka tas bija smieklīgi.
Tas ir objektīvi smieklīgi,
vienkārši asprātīgi,
ja tavi bērni vēlas suni, un tu to nosauc
par godu pilnīgi svešam bērnam, kuru viņi nekad nav satikuši
un par kuru viņi neko nezina.
Viņa darbības rezultātā
pilnīgi katru šī suņa dzīves dienu domāju par Stīvenu Minniju.
Es, brālis un māsa
visu laiku runājām par Stīvenu Minniju.
Garas sarunas,
kurās apspriedām to, par ko viņš varētu būt kļuvis.
''Kā domā, vai Stīvens Minnijs vēl šeit dzīvo?
''Diez kā Stīvens Minnijs pelna iztiku?''
Es uzzināju, kas notika ar Stīvenu Minniju,
kad desmit gadu vecumā pievienojos skautu pulciņam.
Lielākais pavērsiens, kāds varēja būt,
bija tas, ka Stīvens Minnijs bija skautu pulciņa vadonis.
Tīra sagadīšanās.
Keteringa ir maza pilsēta, bet tas ir neprāts.
Bet lieta ir tāda.
Es nezināju, ka Stīvens Minnijs ir skautu pulciņa vadonis.
Ja esat bijuši skautu pulciņā, tad to jau zināt.
Bet skautu pulciņa vadoņi nesauc sevi īstajos vārdos.
Tā vietā viņi sevi sauc par...
Ja nekad neesat bijuši skautu pulciņā,
tad brīdinu, tas izklausīsies traki.
Viņi izmanto ''Džungļu grāmatas'' tēlu vārdus.
Došu iespēju jums pierast
dzīvot pasaulē, kurā kas tāds notiek.
Tā ir patiesība.
Viņi dēvē sevi par, piemēram, Bagiru, Akelu.
Labākiem vārdiem suņiem nekā Stīvens Minnijs.
Tā viņi sevi dēvē.
Arī mums viņi bija tā jāsauc.
Kā mazam bērnam, man bija jāuzrunā pieaudzis vīrietis,
jautājot: ''Sveiks, Balū! Kā pagāja nedēļas nogale?''
''Paldies, labi.
''Tagad parādi iluminātu zīmi
un saki, cik ļoti mīli karalieni.''
''Darīšu visu, kas manos spēkos.''
Viņi lika man to deklamēt desmit gadu vecumā.
Katru nedēļu bija jāsaka: ''Darīšu visu, kas manos spēkos,
''lai kalpotu Dievam un karalienei.''
Ja to nepateicu,
nedrīkstēju spēlēties ar porolona futbola bumbu.
Man nebija ne jausmas,
ka Širhans bija Stīvens Minnijs.
Līdz vienu dienu tēvs ieradās man pakaļ uz skautu pulciņu,
un saka runāties ar Širhanu.
Biju gaitenī. Gaidīju,
kad viņi beigs runāt. Gaidīju pusstundu.
Pārējie skauti jau bija prom.
Pārējie vadoņi -
karalis Luijs un pārējie - visi bija prom.
Vēlāk kopā ar tēti braucām mājās.
Viņš teica:
''Zini, ar ko es gaitenī runājos?''
''Jā, tēti.
''Viņu sauc Širhans, satieku viņu ik nedēļu.
''Pazīstu viņu labāk nekā tu.''
''Nē. Tas bija Stīvens Minnijs.''
''Pats Stīvens Minnijs? Tu joko?
''Nav smieklīgi, ja to izdomāji.
''Tas bija cilvēks, kuram par godu nosaucām suni?
''Tu runā nopietni?
''Tu nejoko?''
''Jā. Tas ir Stīvens Minnijs,
''kuram par godu nosaucām suni.''
Tas, ko viņš toreiz nepateica, bija:
''Tikai nestāsti to Stīvenam Minnijam.
''Pieaugušie nav tik priecīgi kā bērni,
''kad citi cilvēki nosauc savus suņus viņu vārdos.''
Nepacietībā degu visu nedēļu.
Nevarēju sagaidīt otrdienu, kad satikšu Stīvenu Minniju.
Lielījos ar to brālim un māsai.
''Tagad viņu sauc Širhans.
''Es viņu labi pazīstu.''
Pienāca otrdiena, taisnā ceļā devos uz skautu māju,
ignorējot draugus, kas sveicināja.
Taisnā ceļā pie viņa.
Tevi sauc Stīvens Minnijs.
M, I, N, N, I, J, S.
Mēs tev par godu nosaucām savu taksi.
Viņa ir nedaudz vārga.
Mans tēvs tevi nekad nav aizmirsis.
Kad gribējām suni, viņš teica: ''Tikai ar vienu noteikumu.
''Tas jānosauc par godu Stīvenam Minnijam,
''kuram pirms desmit gadiem biju skolotājs.''
Es par tevi domāju katru dienu.
Māsai patīk domāt, ka esi atradis mīlestību cita apskāvienos.
Es sēžu zālē un vēroju suņu izstādi.
Un Stīvens Minnijs
ir blakus man.
Saku vecākiem:
''Mamm, tēt, vai varu pieteikt Stīvenu Minniju suņu izstādē?
''Es ļoti gribētu.''
Viņi piekrita, jo tas bija bez maksas,
un viņiem bija vienalga.
Atceros, kā devos pie reǵistrācijas galda pierakstīties,
un kategorijas bija balstītas uz izskatu.
Mums šis suns ir skaists,
bet zināju, ka nozares ļaudis to nesapratīs.
Tāpēc atradu jautrāku kategoriju:
"Suns ar kustīgāko asti."
Stīvens Minnijs vienmēr luncināja asti
kā negudrs, mēs noteikti uzvarēsim.
Šis ir viens no tiem stāstiem.
Man tas nav jāstāsta līdz galam.
Jūs zināt, kā tas beigsies.
Zināt, ka tas nebeigsies
ar mūsu uzvaru suņu izstādē.
Zināt, kas notika tālāk.
Uz skatuves bija četri pieaugušie ar suņiem, kas neprātīgi luncina asti.
Es tur stāvēju ar suni, kas tikpat labi varēja būt izbāzenis,
jo nedarīja gandrīz neko,
kamēr pieauguši uz plediem rādīja uz mani ar pirkstiem
un neprātīgi smējās, pilnībā to izbaudot.
Tad izdarīju rīkojos raksturīgi sev -
sāku raudāt.
Ar to biju pazīstams.
Cilvēkiem jādod tas, ko viņi vēlas.
Vai Pols Makartnijs visu laiku neizpilda ''Blackbird''?
Es vienmēr izplūdu asarās.
Raudāju pie vērpjamā ratiņa,
raudāju suņu izstādē,
raudāju, kad uzzināju, ka Jēzus ir miris.
Manās mājās zināms kā lielais trijnieks.
Uzzinot, ka Jēzus ir miris,
raudāju tik traki kā nekad.
Tas bija neglīti.
Man bija četri gadi.
Esmu audzināts kā kristietis,
taču par šo pavērsienu neviens nestāstīja.
Zināju to, ka man bija labs draugs, kurš mani mīl.
Džeimsa Akastera dzīve bija izdevusies.
Kad man bija četri gadi, Lieldienu svētdienā ierados baznīcā.
Es biju sajūsmā.
Šeit tiek socializešanās.
Vēl negāju uz skolu
un domāju, ka būt kristietim ir stilīgi.
Ierados stilīgajā baznīcā, uz kurieni nāk visi stilīgie bērni.
Ir Lieldienu svētdiena, un visi svin vairāk nekā parasti.
Visi priecājās.
Nodomāju: ''Slava Dievam. Tāpēc nākam uz baznīcu.
''Ko mēs svinam?
"Pēc visa spriežot, kaut ko foršu."
Katra dziesma, ko spēlēja rokgrupa,
jo tā bija tāda veida baznīca,
katra rokgrupas spēlētā dziesma
skanēja aptuveni šādi: ''Viņš ir miris!
''Viņš nomira!''
Es, būdams četrgadīgs bērns, sēžu un domāju:
"Cerams, viņi nedzied par to, par ko domāju, ka viņi dzied."
Atmiņā manas asaras izplūda horizontāli.
Tās atpakaļgaitā izstūma mani no draudzes,
it kā viss notiktu vienlaicīgi.
Tas bija bīstami!
Nebiju tā darījis, izmantojot mikrofonu ar vadu.
Es to sajutu. Nodomāju: "Jēzu, glāb mani.''
Pēkšņi es atkal ticu,
Esmu atkal ticīgs. ''Ja tu eksistē,
''tad atvaino par šo joku.
''Lūdzu, glāb mani.''
Atceros, kā atdūros pret sienu
un nokritu uz ceļiem, raudot un raustoties,
un spēcīgi raudot uz grīdas.
Un tad pienāca kāds vecs vīrs.
''Džeims, tev viss kārtībā?
''Kāpēc raudi, draugs?''
"Jēzus ir miris!"
- ''Jēzus nomira.'' - Sižeta atklāšana!
Sižeta atklāšana?
Neticēsi, kas notika tālāk.
Negribu atklāt sižetu,
bet tas balstīts uz triloǵiju ''Matrikss''.
Man šķiet, ka ideja ņemta no triloǵijas ''Matrikss''.
''Sižeta atklāšana.''
Kaut viņš būtu tā teicis.
Taču tā nebija. Tā vietā viņš teica:
''Neuztraucies. Jēzus upurējās tevis dēļ.''
''Kā ar to esmu saistīts? Par ko tu runā?
''Kāpēc Jēzus mira manis dēļ?''
''Iemesls ir sliktās lietas,
''kuras esi domājis, teicis vai izdarījis.
"Jā, tāpēc viņu publiski sodīja ar nāvi.
"Zini, kas ir krustā sišana? Es paskaidrošu.
''Tev ir četri gadi,
''un tu neesi mans bērns.
''Es tev detalizēti izskaidrošu,
''kā ir būt piesistam krustā.
''Priecīgas Lieldienas.''
Ja skatāties šo šovu un domājat:
"Daudzi no stāstiem šķiet ļoti mazsvarīgi.
"Nesaprotu, kāpēc pieaudzis vīrietis
''izjūt tik spēcīgu vainas un kauna sajūtu par parastiem stāstiem.''
Atcerieties, ka četru gadu vecumā
romieši nogalināja manu labāko draugu.
Izstāstīšu pozitīvu stāstu par baznīcu,
ja nu zālē ir kristieši.
Tajā pašā baznīcā, kad man bija septiņi gadi,
notika mana pirmā izrāde,
mana pati pirmā uzstāšanās publikas priekšā.
Tas bija humoristisks skečs.
Es un mans tētis.
To uzrakstīja tētis un kā gan citādāk -
viņš iedeva sev Dieva lomu.
Tā ir vienīgā lieta, kas likusi terapeitam
skaļā balsī sākt smieties.
Kad izstāstīju terapeitam par suņu izstādi, viņš...
Starp citu, viņš ir ļoti labs terapeits.
Viņš neteica:
''Džeims, paturi prātā,
''ka ikreiz, esot uz skatuves publikas priekšā,
''tu tur neesi viens.
''Ar tevi kopā ir arī mazs taksītis.''
Viņš tā neteica, bet zinu,
ka katru vakaru tāpat tā jūtos.
Katru reizi šeit stāvot,
es visu laiku sargāju zēnu
un tad tur ir mazs taksītis,
kurš vispār neko nedara.
Kad kritizēju jūs par nesmiešanos,
patiesībā domāju:
''Luncini asti, Stīven Minnij! Lūdzu!
''Lūdzu, luncini asti, Stīven Minnij! Mēs izskatāmies muļķīgi.
''Izskatāmies kā muļķi, Stīven Minnij.
''Stīven Minnij, mēs izskatāmies muļķīgi.''
Tādos brīžos jūtu vislielāko kaunu
gadu laikā.
Kad man jāuzrunā publika par to, ka viņi pietiekami daudz nesmejas.
Kauns atcerēties, cik daudz tā esmu darījis.
Tas ir apkaunojoši.
Trakākā reize, kad apvainoju publiku par to, ka ir pārāk klusa,
bija reizē, kad mani nolīga,
lai pirmskolas vecuma bērniem nolasu Roalda Dāla stāstu.
Ir vairāki iemesli, kāpēc notika tas, kas notika.
2018. gadā mani nolīga nolasīt
bērniem ''Džordža brīnumainās zāles''.
Un šī grāmata izmainīja manu dzīvi.
Kad biju mazs, mamma nolasīja
''Džordža brīnumainās zāles''.
Tā iepazinos ar komēdiju.
Nezināju, ka pasaule var būt smieklīga.
Visi atceras to, kas katram lika iemīlēt komēdiju.
Tā bija tā grāmata. Es smējos tik stipri.
Nezināju, ka tāda sajūta eksistē.
Tātad 2018. gadā, kad biju ceļā uz Roaldam Dālam veltītu dienu,
manā prātā bija uzstādītas diezgan nereālas cerības.
''Pieņemu, ka šodien mainīšu to bērnu dzīves.''
Tagad to atceroties,
tā domāja arī jogas instruktors ceļā uz manu skolu.
Tāpēc esmu pelnījis to, kas ar mani šajā stāstā notiks.
Otrkārt, tā bija ļoti īpaša diena - 18. septembris,
kas ir oficiālā Roalda Dāla diena, ja prātojat.
Zinu, ka lielākā daļa no jums to zina.
Viņi bija rezervējuši Kārdifas pili.
Katrā pils telpā
bija cita persona,
kas bērniem lasīja kādu no Roalda Dāla stāstiem.
Izklausās jauki, bet realitātē tas nozīmēja,
ka stāvu savā tornī un lasu stāstu ''Džordža brīnumainās zāles''
pilnīga klusumā, un viss, ko dzirdu,
ir Floella Bendžamina, kura stāvu zemāk pavada laiku daudz jautrāk,
lasot stāstu ''Čārlijs un šokolādes fabrika'',
kamēr visi smejas un aplaudē.
Es sēžu uz krēsla.
Man priekšā uz grīdas sēž 35 bērni.
Ja esat bijuši vērīgi,
tad sapratīsiet, kāpēc tas mani emocionāli satrauc.
Es cenšos kā vien varu, lasot šo stāstu.
''Un tad Džordžs iebaroja omītei zāles,
''un viņa izauga tik gara, ka izlauzās cauri griestiem.''
Viņi visi vienkārši...
Vienkārši nekādi nereaǵēja.
Dzirdēju tikai:
''Kas notiek, ja negausīgi rij saldumus?''
no stāva zemāk.
Man šķiet, ka brīdis, kad salūzu,
bija tad, kad nācās atveidot,
un es nezinu, vai tas ir saistīts ar to
vai vecmāmiņu. Ja vajag atgādināt
stāstu ''Džordža brīnumainās zāles''.
Viņa iedzēra zāles un izauga cauri griestiem.
Viņa turpināja augt un izauga cauri jumtam,
un ir iesprūdusi jumtā. Negribu būt nejauks,
bet tas ir smieklīgi.
Zinu, ka ne visiem ir tāda pieredze ar omīti, kā man,
bet smieklīgi, ka tā notika ar vecu cilvēku.
Tas ir smieklīgi. Iesprūda jumtā.
Gribi, lai tevi pārtrauc?
Vai es to gribētu? Teikšu tā -
gribētu, lai to izdara pats pieklājīgākais cilvēks pasaulē.
Es gribētu to dzirdēt no tevis.
- Kā tevi sauc? - Stjuarts.
Stjuarts. Sveiks, Stjuart.
Ļoti jauks un formāls ievads, lai kādu pārtrauktu.
Man patīk.
Aiziet, Stjuart, dari to.
Man nedaudz jāpadomā.
Ak, protams. Jā.
Es to novērtēju. Tev vajadzētu par to nedaudz padomāt.
Tā ir...
persona, kas ir pati pilnība.
Mēs viņu neredzam, taču zinām, kā viņš izskatās.
''Džeims, vai gribi, lai pārtraucu?''
Uzreiz smieklīgi.
Lai jūs zinātu, ir ļoti grūti
izdomāt smieklīgu pirmo teikumu.
Tas ir ļoti grūti.
Tas bija smieklīgi. Oriǵināli.
Parādīja to, kas viņš ir.
Kad prasīju vārdu, viņš domāja: ''Esmu Stjuarts.
''Nevajag pārspīlēt.
''Teikšu Stjuarts. Zinu, kas ir manos spēkos.''
''Ko gribi teikt?''
''Vai varu apdomāties?''
Tas ir tiešām smieklīgi.
Gribi, lai pārtraucu tevi?
Vai vēlos, lai pārtrauc?
Tev jau ir atdarinātāji.
Tieši tik labs tu esi.
Vai maz nojaut, cik ilgu laiku tas prasa?
Lielākajai daļai komiķu vajag vairāk nekā dekādi,
lai sāktu redzēt, ka paradās atdarinātāji,
un varētu saskatīt mūsu ietekmi uz komēdijas pasauli.
Tas bija tavs pirmais joks,
un tev jau ir kopētājs pirmajā rindā.
''Džordž!'' Tā ir vecmāmiņa. Sākam.
Tā ir vecmāmiņa.
Es lasu to bērniem.
Un šis ir brīdis, kad salūzu.
''Džordž!
''Tu sīkais, sapuvušais tārps!
''Dumpīgais puisēns!
''Tūlīt pat dabū mani ārā!''
Un nākamais, ko teicu, bija:
''Jūs to izbaudāt vai nē?''
Pirmsskolas vecuma bērniem.
Lūk, cik nedrošs par sevi esmu.
Domāju, ka pirmdien viņi satiksies bērnudārzā.
''Hei, ko darīji Roalda Dāla dienā?''
''Es satiku Džeimsu Akasteru.
''Vari necensties.''
Lūk, kas ir sliktākais.
Tā bija pirmā no sešām bērnu grupām,
kurām man bija todien jālasa priekšā.
Pateikšu priekšā - es to pajautāju visām grupām.
Bija pēdējā grupa un grāmatas nodaļa,
un nebiju neko pateicis.
Verot ciet grāmatu, esot pavisam tuvu beigām,
paskatījos uz vienu bērnu pirmajā rindā
un skaļā balsī pateicu:
''Atkal klusums. Lieliski.''
Tāds viņš būs līdz mūža galam.
Uz visiem laikiem.
Viņš pieaugs, kļūs par pieaugušo,
apsēdīsies komiķu šovā. Komiķis pateiks joku.
Īsti to nesapratīs.
''Klusēšana ir slikta.
''Kermit!''
Viss iet pa riņķi.
Neviens nemainās.
Neviens nemācās.
Tikai padod sāpes nākamajam.
Un arī tas man ir jāatceras,
esot uz skatuves.
Prioritāte numur viens -
man jāsargā tas puika.
Bet būtu neapdomīgi
ignorēt faktu,
ka arī jums visiem ir līdzi jūsu bērna versija.
Viņi ir šeit, sēž jums klēpī.
Daži no jums viņus sargā.
Daži nē.
Tāpēc ikviens redzētais komēdijas šovs
emocionālā ziņā ir pilnīgs haoss.
Katrā šovā esmu zīdainis, kas atbildīgs par bērnudārzu.
Esmu Tomijs Pikls, tas arī viss.
Tomijs Pikls, kas cenšas nekļūt par Andželiku
katrā uzstāšanās reizē.
Uz katru, kas raudājis pie vērpjamā ratiņa,
ir 35 bērni, kuriem bija tur jāsēž un jāskatās,
kā kāds bērns raud pie vērpjamā ratiņa.
Domājat, ka tas neatstāja uz viņiem sekas?
Viņi pieaugs, apsēdīsies publikā un domās:
''Kāpēc nervozēju izpildītāja priekšā?
''Kāpēc tā?
''Ceru, ka pratīs vērpt vilnu.
''Gribēju teikt - stāstīs labus jokus. Kas, ellē?
''Es to tikko pateicu?''
Visus stāstus, kurus šovakar dzirdējāt,
esmu vairākkārt apdomājis,
īpaši mājsēdes laikā.
Domāju, ka daudzi mājsēdes laikā apdomāja
savus darbus un attiecības ar tiem.
Netaisos apgalvot, ka mums bija vienāda pieredze.
Esmu turīgs pēc velna.
Domāju, ka ir svarīgi to atzīt.
Ka...
Ziniet, man apnikuši, ka slaveni cilvēki,
starp citu, tāds esmu un būšu līdz nāvei arī es,
ir mājsēžu autoritātes. Galvenie cilvēki,
no kuriem esam dzirdējuši par mājsēdēm, ir slavenības.
Trakākās ir reizes, kad viņi stāsta,
ka guvuši vērtīgas atziņas,
no kurām mēs visi varam mācīties.
Piemēram: ''Daudzi tā nedomā,
''bet mājsēdes man nāca par labu.
''Pirms tam biju darbaholiķis.
''Strādāju 24/7. Bez šaubām.
''Tad sākās mājsēdes,
''un tās piespieda mani piebremzēt.
''Pirmo reizi dzīvē
''es apstājos un vēroju visu no malas.
''Vai tiešām?
''Tiešām vēlos tā dzīvot?
''Vai gribu šo darbu un būt ar šiem cilvēkiem?
''Vai tā ir karjera, kuru vēlos?''
Jebkuram, kas klausās, es teiktu:
''Hei, tev nav visu laiku jāstrādā.
''Beidz aizpildīt dienas ar darbu.
''Piebremzē un pasper soli atpakaļ.
''Un tu sapratīsi,
''ka jau pietiekami daudz pelni ar savu recepšu podkāstu.''
Mājsēdes bija labākais laiks manā dzīvē.
Ceru, ka atkal piedzīvosim mājsēdi, un tā turpināsies mūžīgi.
Vairāk nekā dekādes laikā, pirmo reizi vakaros biju atpūties,
jo neliku sev iet cauri šim murgam.
Arī dienas laikā bija labāk, rūpējos par sevi.
Sāku nodarboties ar jogu. Kur tā bija iepriekš?
Skolas laikā tas tika turēts noslēpumā.
Iekļaujiet to mācību programmā!
Mājsēdi pavadīju ar draudzeni,
kura ir mana mīļākā persona. Tāpēc nebija problēmu.
Mēs esam ļoti saderīgi.
Zinu, ka par ļoti saderīgiem partneriem
daudzi no jums domā skeptiski. Tas ir saprotams.
Īss stāsts, lai jūs saprastu, cik saderīgi esam.
Jūs zināt mani, tātad zināt jau pusi stāsta.
Par viņu jāzina tikai tas,
ka reiz viņa devās pie friziera krāsot matus,
un kā piemēru, lai tiktu pie kārotās krāsas,
viņa līdzi bija paņēmusi fotogrāfiju ar zirgu.
Lūk, ar ko mums darīšana. Es viņu neprātīgi mīlu.
Tā nebija parasta fotogrāfija.
Prasīju parādīt, lai zinātu, vai krāsa sakrīt.
Viņa to parādīja.
Tas bija interneta mīms ar zirgu.
Interneta mīms ar zirgu. Jūs zināt tādu?
Tur bija zirgs ar garām un graciozām krēpēm.
Un tur bija rakstīts: ''Varbūt tās ir dabīgas.
''Varbūt tas ir Neighbelline.'' Saprotat?
It kā to teiktu zirgs?
Viņa to parādīja profesionālim.
''Jā, es gribētu, lai izskatās dabīgi, ja tas ir iespējams.
''Liels paldies, dāmas.''
Es nebiju klāt,
bet zinu, ka visi nodomāja:
''Viņa droši vien satiekas ar Džeimsu Akasteru.''
Kad beidzās mājsēdes,
es pamanīju, ka nemiers un stress atgriezās pilnā sparā.
Biju vilcienā no Londonas uz Keteringu,
un manu vagona ieņēma bariņš pusaugu zēnu.
Mēs varētu būt pieauguši
un izlikties, ka tas nav biedējoši, tas būtu lieliski.
Saprotat mani?
Viņi sāka nekavējoties.
Viņi traucās uz priekšu un atpakaļ pa visu vagonu,
grūžot viens otru pārējos cilvēkos.
Viņi mētāja lietas. Kliedza, lamājās
skaļās balsīs.
Vienā brīdi viņu vadonis
aizskrēja uz vagona priekšgalu, izvilka kolas pudeli
no kabatas un vienkārši
mūsu visu galvu augstumā, bez brīdināšanas
aizmeta to, vienkārši palaida to vaļā.
Tā atsitās pret logu.
Gandrīz atstāja pieaugušu vīrieti bez acīm.
Un viņš, būdams ap 40 gadu vecs, atbildēja ar...
Vienkārši izlikās, ka tas nenotika.
Tāpat rīkojās, kad viņu abižoja
skolas laikā.
Tā notika ar visiem.
Tiklīdz tie bērni sāka,
visi pārgājām tajā vecumā, kurā bijām,
kad kāds pirmo reizi abižoja.
Tur bija kāds vīrietis, turīgs biznesmenis ap 50 gadiem,
kurš sēdēja vagona aizmugurē. Viss izskatījās dārgs.
Bērni viņu ielenca. Sāka saukt par sūdu maisu,
jo viņam bija sūdīga soma.
Un šis pieaugušais vīrietis, kuram noteikti ir savs uzņēmums,
bērniem atbildēja šādi:
''Jā, cik sūdīga soma! Piekrītat, puiši?
''Kuram neveiksminiekam būtu ir sūdīga soma?''
Mēs visi vērojām un domājām: ''Kur ir tava pašcieņa?
''Tu kopā ar bērniem abižo pats savu somu.
''Tev ir cilvēki, kas strādā tavā labā.''
Vienā brīdī visi bērni izvilka darba burtnīcas
un sāka raut ārā lapas.
Viņi savēla tās bumbās
un uzsāka vagonā pilna mēroga piku cīņu,
padarot mūs visus par mērķiem.
Tās ir darba burtnīcas.
Tām ir spīdīgas lapas ar cietām malām.
Vienā mirklī vienam bērnam rokās bija kārtīga pika,
un viņa draugs atradās vagona otrā galā,
un viņš to meta ar visu spēku, lai trāpītu draugam,
bet trāpīja sievietei, kura turpat sēdēja.
Tieši sejā. Mēs visi to jutām.
Tad cita sieviete
piecēlās un aizrādīja visai bandai.
Nezinu, vai esat bijuši publiskajā transportā,
bet ir banda, un vienmēr vīriešu,
viņi varbūt 13 vai 60 gadu veci,
bet viņi nolemj traucēt visus pārējos,
jo nav tikuši galā ar sevi.
Katru reizi
tas nonāk līdz brīdim,
kad vientuļa sieviete viena pati ir spiesta
stāties pretī visai bandai, kamēr tādi vīrieši kā es sēž un domā:
''Kaut tas nostrādātu.
''Nevaru pat skatīties, jo tad dabūšu pa muti pirmais.
''Dievs, pasargā šo sievieti. Atvaino, ka Jēzus mira manis dēļ.
''Tas taču jau sen ir aiz muguras.
''Lūdzu, pasargā šo sievieti.
Viņa: ''Jums būtu jākaunas!''
Pirms viņa turpina, vadonis viņu aptur.
Kliedz uz viņu, pasaka lietas,
par kurām ceru, ka vecuma dēļ
viņš īsti nav tās vēl izpratis,
bet bija ļoti traki.
Viņa klusēdama apsēdās.
Pārējais vagons ir bēdīgāks kā iepriekš.
Nākamajā pieturā,
lai izkāptu no vilciena, pieceļas vecs vīrs.
Jums par viņu jāzina tikai tas,
ka viņš bija plikgalvis. Šim vīrietim nebija matu.
Viņi pilnībā viņu iznīcināja.
Kamēr viņš gāja, viņi kliedza: ''Atā, plikpauri!''
Un citas neoriǵinālas lietas, kuras viņš dzirdējis miljoniem reižu.
Un viņš izkāpa uz perona.
Tā vietā, lai turpinātu ceļu, viņš pagriezās,
atskatījās iekšā vagonā un dusmās,
acīm trīcot, lūkojās uz tiem bērniem.
Tad noskanēja durvju zvans.
Durvīm veroties, viņš teica:
''Jūsu vecāki jūs nemīl!''
Tad durvis aizvērās, un vilciens devās tālāk.
''Jūsu vecāki jūs nemīl!''
Viņu vecāki ir miruši!
Kā, ellē, to nebiju dzirdējis visas tūres laikā?
Lieliska atbilde.
Priecājos, ka ir kāds, kas ciena joku struktūru.
Ir vēl divas lietas.
Man žēl, ka pats nebiju iedomājies par šo atbildi.
Esmu uzstājies vairāk nekā spēju atcerēties,
un tas ne reizi nav ienācis prātā,
pat ne nedaudz.
Otrkārt, patiesība priecājos, ka tā,
jo citādāk šajā brīdī būtu dusmīgs,
jo tas būtu mans nākamais sakāmais, un tas būtu jau pateikts.
Varbūt kāds no viņiem nesen apglabājis savu mammu.
''Varbūt kāds no viņiem nesen apglabājis savu mammu.''
Tas ir lielisks papildinājums šim jokam.
Strukturāli izklausās labi.
Bet tas bija pārāk melns joks.
Turklāt arī tas, kā to pateici,
jo tas izklausījās ļoti drūmi.
''Varbūt kāds no viņiem nesen apglabājis savu mammu.''
Visiem pār muguru pārskrēja tirpas.
Kas, pie velna? Zinu, ka teicu ko līdzīgu.
Tieši to es teicu šova sākumā.
Tu to atcerējies. Tas ir ļoti iespaidīgi.
Bet, ak Dievs.
Gan jau izdarīja pašnāvību!
Dzirdēju, uzgaidiet mirkli.
Šis puisis ir aizgājis pārāk tālu.
Apsveicu.
Visi domāja, ka tavs joks bija nedaudz melns,
un tad dzirdēja kaut ko,
ko kāds tikko bija izdomājis.
Kurš to teica? Vari pamāt ar roku?
Sveiks. Kā sokas? Kā tevi sauc?
Ričards.
Kas tev kait, draugs?
- Ko? - Cik tev atlicis?
Cik man atlicis? Zini?
Tik, cik vien vēlos.
''Jūsu vecāki jūs nemīl!''
Viņi ir miruši!
Miruši? Labi, darīsim to vēlreiz.
Visi atceras, ko viņi teica.
Jā.
Strukturāli man patīk. Tā ir strukturāla atbilde.
Prieks to dzirdēt, tik tiešām.
Esmu nokaitināts.
Pirmkārt, tāpēc, ka par to neiedomājos.
Daru to jau kuro reizi.
Nekad par to neiedomājos.
Otrkārt, priecājos, ka neiedomājos,
jo būtu ļoti nokaitināts,
ka tas tiktu pateikts pirms manis.
Bet tas ir lieliski.
''Viņu vecāki ir miruši.''
Varbūt kāds no viņiem apglabāja savu mammu!
Tas ir pārāk melni. Pārāk...
Strukturāli tas iederas.
Teicu jau iepriekš, bet tas bija pārāk melni.
Un pateici to tādā balsī:
"Varbūt viņi nesen apbedīja savus vecākus.''
Tas bija diezgan skarbi.
Bet zini,
uzslava par centieniem. Malacis.
Izdarīja pašnāvību!
Oho!
Nezinu, vai dzirdējāt.
Tas bija...
Vari atviegloti uzelpot.
Tas bija daudz melnāk.
Kas, ellē? Kurš to teica? Pamāj ar roku.
Kas to teica?
Kā tevi sauc?
Ričards.
Kas tev kait, Ričard?
Kas tev kait, draugs?
Cik ilgi man atlicis? Diezgan daudz.
Ne tik daudz, cik tad, kad jautāji pirmo reizi,
bet diezgan ilgs laiks.
Bērni turpināja visus abižot.
Un pienāca mana kārta.
Sēdēju pēdējā rindā un lūdzu Dievu,
ka viņi būtu šova ''Vai es tev melotu?'' fani.
Viņi mani ielenca.
Vadonis apsēdās man priekšā, ar muguru pret mani.
Draugs sēdēja viņam pretī, viņi spārdījās.
Viņi man nepievērsa uzmanību.
Trīs no viņiem stāvēja aiz manis, atstutējušies pret sienu.
Manā atmiņā viņiem bija zobu bakstāmie.
Zinu, ka tā nebija.
Zinu, ka to izdomāju, bet tā es jutos.
Viņi nepievērsa man uzmanību.
Pārējie divi bērni stāvēja man blakus.
Viens atstutējies pret bagāžu.
Vēro vagonu un nepievērš uzmanību.
Bet viens no viņiem, kā iekalts zemē,
nepārtraukti skatās uz mani,
pievēršot visu savu uzmanību.
Es sēžu un izliekos, ka skatos pa logu.
Tēloju, ka man nav ne jausmas, ka kaut kas notiek.
It kā tā būtu parasta diena vilcienā.
Es nelietoju telefonu kā normāla persona.
Es skatos pa logu, it kā būtu kāds Īnidas Blaitones stāsta varonis.
Kāda brīnišķīga diena pie dzelzceļa!
Vai tas ir Sesils?
Tas ir Sesils Armitāžs, tas slaists.
Atā, Sesil! Mēs dodamies uz pilsētu.
Tas bērns...
''Oi!'' Es paskatos uz viņu.
''Ko, ellē, lūri?''
Izcili.
Biju saticis pašu labāko no viņiem.
Jo lieta tāda - es zinu džungļu likumus.
Ja kāds saka ''oi'', tev uz to jāatbild.
Bet, ja uz kādu paskaties, tu uzprasies.
Vienīgā izeja
būtu uz bērna ''oi'' atbildēt ar:
''Jā? Kā varu palīdzēt, jauno cilvēk?''
''Izskatās, ka līst. Cerams, ka tev ir līdzi galošas.
"Vai tas ir Montgomerijs?
''Tas ir Montgomerijs Sentstīvens, tas, kuram nekas nesanāk!
''Atā, Montgomerij!
''Priecīgus Ziemassvētkus tev un ǵimenei!''
''Oi!''
''Ko, ellē, lūri?''
Tu mani sauci, tāpēc paskatījos.
Tā es pateicu.
Es atkal esmu mazais puika pie vērpjamā ratiņa.
Ak, tu mani uzrunāji, tāpēc paskatījos.
''Tu izturies pret mani bezkaunīgi.''
Šajā stāstā man ir 36 gadi.
Ir zinātniski neiespējami bezkaunīgi izturēties
pret 13 gadus vecu zēnu.
Taču es to neteicu.
Nezināju, ko viņam teikt.
Esmu redzējis visus veidus, kā viņiem atbildēt.
Neviens nav nostrādājis.
Es nebūtu teicis to, ko pateicu,
citā dzīves brīdī.
Tikko bija beigusies mājsēde. Man vēl bija tā domāšana.
Domāju kā mājsēdes laikā.
Mājsēdes laikā daudz runāju
par to, kā stāties pretī,
īpaši pārtraucējiem izrādēs.
Esmu daudz par to runājis ZOOM terapiju laikā,
kuras varēju atļauties, kad vien gribēju.
Tāpēc nolēmu, ka atbildēšu šim bērnam kā pieaugušais.
Es atbildēšu godīgi.
''Izturies pret mani kā bezkauņa?''
Kāpēc centies mani iebiedēt?
''Esi ellīgi sabijies, pareizi?''
Jā, esmu nobijies.
Tu mani biedē.
Kad pateicu, ka viņš mani biedē,
viņš pilnībā mainījās.
Visa bravūra bija izgaisusi.
Viņš atkal bija 13 gadīgs puika.
Sejā redzama neizpratne.
Viņš centās saprast, kas notiek.
Sāka satraukties un lūkojās pēc līdera.
Bija kā McDonald's darbinieks, kas meklē maiņas vadītāju.
Domāja: ''Tas nebija pamācībā.
''Man vajag palīdzību. Viņš saka, ka ir nobijies.''
Līderis pielēca kājās.
No augšas lūkojās uz mani.
''No kā, ellē, baidies?''
Hmm...
Viņš teica: ''Oi!''
Tāpēc paskatījos un viņš prasīja:
''Ko, ellē, lūri?''
Zinu, ka tas izklausās muļķīgi, bet es ar to nespēju tikt galā.
Esmu nervozs pat tad, kad viss ir labi.
Ja svešinieks man izsaka tiešus pārmetumus,
es sastingstu.
Jūs metāt cilvēkiem ar lietām,
kliedzāt un biedējāt visu vagonu.
Un tagad esat ielenkuši mani.
Šajā brīdī varu cīnīties, bēgt vai padoties.
Un es vienmēr padodos, to es par sevi zinu.
Tāpēc šis ir biedējoši. Esmu patiešām nobijies.
Viņš paskatījās uz mani un teica:
''Liec viņu mierā. Viņam ir bail.
''Atkāpies no viņa. Atstāj viņu vienu.
''Kāpēc biedē cilvēkus?
''Valsts jau pietiekami ir cietusi.
''Tu biedē cilvēkus vilcienā.
''Vari lepoties.
''Un izvelc tos velna zobu bakstāmos no mutes!''
Kad pateicu tam bērnam, ka man ir bail,
vilcienā esošie pieaugušie
skatījās, it kā domātu:
''Viņš laikam būs pirmais, kas mirs.''
Kad viņi lika mani mierā, pārējie teica:
''Es arī tā varēju teikt.
''Visu laiku esmu pārbijies.
''Man acīs tika iemesta kolas pudele!''
Pārējo brauciena daļu viņi netraucēja.
Skatījās telefonos, runājās savā starpā.
Pienāca viņu pietura, un viņi devās prom.
Viņi visi nāca man garām, lai tiktu uz izeju.
Četri no septiņiem uzsita ar dūri,
diezgan labs rezultāts.
Būtu stilīgāk, ja to nedarītu, sakot:
''Atvaino, ka nobiedējām.'' Bet man tas der.
Tu biji pats biedējošākais.
Esiet sveiki un veseli.
Šis stāsts, vairāk nekā citi stāsti,
ir 100% patiesība, gribu to izcelt,
jo zinu, ka izklausās neticami.
Apzinos, ka izklausās pēc metaforas
par to, kā tieku galā ar izlēcējiem.
Nesaku, ka viņi visi lika mani mierā.
Tā ir vienīgā lieta, par kuru terapeits teica:
''Par ko vēl tu esi melojis? Kas tas ir?
''Viņi nelika tevi mierā.'' Bet tā bija.
Viss tajā stāstā
ir pilnīga patiesība. Tas viss notika.
Frāzi ''jūsu vecāki jūs nemīl''
gan dzirdēju citā vilcienā
un izmantoju šajā stāstā.
Bet tas viss notika, es to visu redzēju.
Lai nebūtu nekādu noslēpumu,
ir viena stāsta daļa, kuru izdomāju.
Atzīšos tagad,
lai zinām, kas ir kas.
Vienīgā nepatiesā izrādes daļa bija
par to, ka Stīvens Minnijs bija mans skautu pulciņa vadītājs.
Tā nav taisnība. Viņš nebija skautu pulciņa vadītājs.
Viņš bija jauniešu pulciņa vadītājs. Man bija 15.
Tajā mirklī negribēju to atzīt,
bet tāda bija īstenība.
Un viņu nesauca Širhans, bet gan Stīvs,
un es joprojām nebiju visu sapratis.
Bet paldies. Novērtēju komentārus.
Kad pirms diviem gadiem sāku uzstāties ar šo izrādi,
nezināju, kāds būs rezultāts.
Būtībā nolēmu, ka ļaušu auditorijai
darīt, ko vēlas, lai piespiestu sevi
tikt galā ar savām komiķa nepilnībām,
bet es nezināju, kas notiks,
ja pateikšu, ka varat darīt jebko.
Es iemācījos to,
ka jūs jau tāpat to darījāt.
Neviens šovakar neuzvedās citādāk
nekā tad, ja būtu bijuši noteikumi kā citās izrādēs.
Tas ir tas, ko sapratu.
Jūs tāpat būtu komentējuši.
Ja nē, tad nē.
Man bijušas visa veida izrādes kā parastā turnejā -
no gandrīz pazemojoša klusuma
divu stundu garumā
līdz neprātīgiem smiekliem, nepārtrauktiem komentāriem,
līdz komentāriem, pret kuriem ir visa zāle,
un izrādēm, kas robežojas ar vardarbību un mums nākas...
Bet tā ir bijis vienmēr.
Es necenšos jūs mainīt.
Cenšos mainīt to, kā jums atbildu.
Un mana atbilde iepriekš bija slikta,
un jebkurā situācijā es to padarīju tikai sliktāku.
Tāpēc, ja jums šis vakars nepatika,
lūdzu, paturiet prātā,
ka ir bijis daudz sliktāk.
Daudz sliktāk.
Es cenšos par sevi parūpēties arī neesot uz skatuves.
Tur tiek paveikts lielākais darbs.
Cenšos vairāk atpūsties no darba.
Piebremzēju. Atkāpjos.
Mēs ar draudzeni bijām atvaļinājumā. Nedēļu pavadījām
Disneja pasaulē Floridā.
Protams, ka līdzi bija arī puika.
Likšu viņam būt uz skatuves,
bet neņemšu līdzi uz Disneja pasauli? Neesmu nekāds briesmonis.
Visi, kuriem teicām, ka dodamies uz Disneja pasauli,
atbildēja šādi:
''Ko? Bez bērniem?''
''Bērni būs ar mums.''
Es paņēmu līdzi puiku. Viņa paņēma meiteni,
un viņi lieliski pavadīja laiku.
Visu nedēļa skraidīja, priecājās.
Jo man... Es nebeigšu šovu,
stāstot par to, kas ir labas attiecības.
Visi esam atšķirīgi. Katram ir citādāk.
Taču man labas attiecības nozīmē,
ka jūs labi saprotaties ne tikai šobrīd,
bet vienlaikus
arī jūsu pagātnes versijas
viena ar otru labi saprotas.
Un viņu klātbūtnē nav jāaizsargā sava pagātnes versija,
jo viņiem tā patīk. Viņi to mīl
un arī vēlas to pasargāt.
Un ziniet,
es apzinos, ka nav smieklīgi, vispār nemaz.
Bet tā notiek, ja komēdiju raksta no sirds.
Tā nav smieklīga. Tā draņķīgākā daļa.
Liels paldies, ka atnācāt!
Jūs bijāt jauki. Bija jautri.
Tiksimies nākamreiz. Paldies! Jauku vakaru!
Tulkojusi Elīna Bite pēc TransPerfect Media pasūtījuma