Downloaded from YTS.MX
Tere õhtust Northamptoni publikule,
Official YIFY movies site: YTS.MX
tervitagem James Acasterit, "Vahelehüüdjad teretulnud."
Enne kui alustame, räägime reeglitest.
Esiteks.
James Acaster ei tohi ärrituda vahelehüüdjate,
omavahel rääkivate, telefone kasutavate
või vaikselt istuvate inimeste peale.
Teiseks.
James Acaster ei tohi kedagi sihtmärgiks võtta, kes hüüdnud pole,
eriti neid, kes vaid tualetti,
värsket õhku hingama või baari lähevad, ja neid, kes hiljaks jäävad.
Kolmandaks.
James Acaster ei pea vahelehüüdmisele vastama,
kui ta ei taha, aga ta võib ainult kellegi koju saata
vägivalla või vihakõne eest.
Neljandaks.
Isegi kui on ta terve karjääri vältel
üritanud igat väiksematki detaili
oma etenduste ajal kontrollida,
peab James Acaster leppima sellega, mis juhtub.
HBO KOMÖÖDIA ERI
ETENDUS NORTHAMPTONI DERNGATE'I TEATRIS
Jah, näita neile kuidas see käib!
Nii see asi meil käib!
Suur tänu, Northampton.
Tunne on imeline.
James Acaster siin, valmis oma elu parimaks õhtuks.
Oma professionaalse elu parimaks õhtuks.
Esiteks, et teile natukene konteksti pakkuda,
räägin teile oma karjääri jubedaimast etendusest.
Juhtus päris alguses. Olin veel lapsenägu.
Veel enne, kui mikrofonini jõudsin,
segas mind üks purjus naine vahele.
Ütles: "Oi! Kas su ema teab, et nii hilja üleval oled?
"Oi, semu, semu! Kas su ema teab, et nii hilja üleval oled?
"Ma ütlesin, "semu". Semu, semu, semu!
"Oi, semu!
"Kas su ema teab, et nii hilja üleval oled?"
See on lugu sellest, kuidas ma vahelehüüdja vaigistamiseks ütlesin,
et mu ema on surnud.
Vaatasin naisele otsa ja ütlesin:
"Jah, kusjuures mu ema on surnud."
Seejärel ütlesin, ehk põhjuseta:
"Päris hiljuti kusjuures."
Ei tahtnud, et ta mind enam segaks.
Tahtsin talle midagi öelda,
mis ta terveks etenduseks vait paneb.
Ja vait ta oligi,
koos terve ülejäänud publikuga,
kõik tundsid sellele vaesele lapsele kaasa,
kes vaatamata oma ema hiljutisele surmale
laval nalja üritas teha.
Ma ei tea, miks ma nii tegin.
Astusin lavalt maha, mõeldes,
et see oli täiesti hull värk. Mis mul arus oli?
Olen alles hiljuti asjale pihta saanud.
Seda ma arvasin.
Mõnikord on julgustav asjad
kohe alguses tuksi keerata.
Vähemalt polnud see minu süü.
Täna segas mind mikrofon.
Pealkiri on "Vahelehüüdjad teretulnud".
Tehnikutele kehtib see ka.
Kui nad mulle tünga tahavad teha, siis hästi.
Seda nad tegidki.
Tegelikult...
Aplaus teile kõigile,
sest me kõik kuulsime seda.
Kui rääkimist alustasin,
mõtlesid kõik, et mikrofon on katki.
"Mikrofon ei tööta ja ta filmib seda."
Te kõik keskendusite sellele, mida ma ütlen
ja mõtlesite: "Oleme sinu jaoks olemas.
"Iga kord kui naerma peaksime, teeme seda.
"Isegi kui see kõrvadele ebameeldiv on."
Parim nali tuli mul välja möödunud aastal
Londonis taksoga sõites.
Läksin öösel koju, taksojuht kõnetas mind.
Ütles: "James, olen pikalt taksot sõitnud.
"Olen aga otsustanud Norfolki kolida.
"Tahan tütrele lähemal olla."
Vastasin: "Liigutav lugu, aga saad sa aru,
"et kui tahad Norfolkis taksojuht olla,
"pead läbima keerulised eksamid.
"Pead Norfolki hästi tundma.
"Iga tänavanime, iga teed,
"kõik peab perfektselt selge olema."
"Kas tõesti?"
"Jah, jah, jah.
"Seda kutsutakse...
"Norwichiks."
Ära muretse, kui pihta ei saanud.
Enamus ei saa.
See polnud eriti hea nali.
Räägin seda alati.
Terve tuuri olen seda nalja teinud, üldiselt hästi ei lähe.
See on pidevalt terve repertuaari
halvim nali.
Aga ükski nali pole nii hästi välja tulnud,
kui seda taksojuhile rääkisin.
See oli tema jaoks loodud.
Ta naeris nii palju, et see oli ohtlik.
Tal tuli see sõidu vältel korduvalt
meelde, naerdes ja "Norwichi" korrutades.
Ta lubas depoos teistele edasi rääkida
ja ta ütles, et olen naljakas.
See juhtus eelmisel aastal,
aga esimest korda elu jooksul
mõtlesin,
et minust võiks saada stand-up- koomik.
Et rääkida teile parimast etendusest,
pean rääkima paremuselt teisest etendusest.
David Byrne'i "Ameerika utoopia" Broadwayl.
Imeline muusika ja koreograafia.
Pidas lõpus hea kõne
sellest, kui tähtis on käia valimas.
Siis langes kardin
ja süttisid ilusas Broadway teatris tuled.
Istusin teises reas ja minu ees tõusis püsti paar.
Keskealised hipsterid. Valged hipsterid.
Keerasid end ümber ja vaatasid publikusse.
Keegi teine polnud veel tõusnud.
Nad vaatasid teineteisele otsa ja ütlesid:
"Vali, vali, vali,
"vali, vali, vali,
"vali, vali, vali."
Mitte keegi ei liitunud nendega,
vot see oli parim etendus, mida näinud olen.
David Byrne: number kaks.
Need kuradi idioodid: number üks.
Olin nende jaoks esireas, David Byne'i jaoks aga teises.
Ole nüüd, Kermit!
"Ole nüüd, Kermit?" Oh, sa poiss.
Miks ma need selga panin?
Panid mulle ära.
Ei suuda seda uskuda.
Arvasin, et näen lahe välja.
Sul on õigus, näen välja nagu Kermit.
Kasutasid võimalust.
Mul on kriips peal.
Kas kujutad ette, mis tunne see on?
Kaamera sinu poole suunatud.
See kutt seisis lavale võimalikult lähedal.
Minu elu halvimal hetkel.
Mind kutsuti Kermitiks.
Konn Kermit. Tead, kes Kermit on?
Ta on roheline.
Ta on roheline konn.
Mu riided on rohelised.
Nüüd näeb ta mu silmis kurbust.
Läheb paremini, kui siis, kui see naine küsis,
kas mu ema teab, et ma nii hilja üleval olen.
Pole vanemate surma veel teeselnud.
See on minu latiks.
Teesklesin sugulase surma? Ei?
Siis läks edukalt.
Ma ausalt ei teadnud, miks tol õhtul
publikule nii ütlesin. Täiesti sõge.
Hiljuti olen aru saanud, miks.
Oleme kõik hiljuti
enda sisse vaadanud.
Isolatsiooniga õppisime enda kohta nii mõndagi.
Enda kohta sain teada...
Ja ärge laske sel
enda jaoks etendust ära rikkuda.
Isolatsiooni ajal sain enda kohta teada,
et mulle ei meeldi stand-up' iga tegeleda.
See pole kusjuures veider.
Pole veider stand-up' i mitte nautida.
Teate, miks te ise
stand-up' iga ei tegele?
Sama.
Nõustun sinuga. Sul on õigus.
Mul kulus 16 aastat, et sellest aru saada.
Üle 16 aasta tagasi valmistusin enda esimeseks show' ks
väikses ruumis Ketteringi pubi kohal.
Valmistusin lavale minekuks ja baarmen tuli minu juurde.
Ütles: "Oi, semu, peaksid enne
"esimest etendust midagi teadma.
"Elevus ja närv
"on su kehas kemikaalselt sama asi.
"Kas oled positiivne või negatiivne isiksus,
"sellest sõltub, kuidas seda emotsiooni tõlgendad."
Ringi vaadates
olete kõik aru saanud, et see on vale.
Minul nii hästi ei läinud.
Ütlesin: "Aitäh, tark baarmen. On abiks."
Viimased 16 aastat
olen lava kõrval mõelnud,
et olen elevil.
"Teen seda, mida armastan."
Aastate jooksul on mulle korduvalt öeldud,
et olen vapper, et sellega tegelen.
"Oled nii vapper." "Ma ei suudaks."
"Oled nii vapper."
Paiskan neile selle komplimendi neile näkku tagasi.
"Ma ei ole vapper! Millest sa räägid?
"Ma olen liiga elevil, et vapper olla."
Nüüd saan aru, kui hirmul ma igal õhtul olen.
Olen siin, et teile öelda, kui vapper ma olen.
Ei huvita. Mind ei huvita kui see üleolev on.
Olen väga vapper.
Ma ei ütle, et ma mingi tuletõrjuja või sõdur olen,
aga vetelpäästja küll.
Olen vabalt sama vapper kui vetelpäästja.
Basseini ääres, mitte rannas.
Mitte rannas.
2019. aastal tegin oma karjääri suurima tuuri.
Nii suured ruumid esimest korda
minu päralt.
90% aastast tuuril.
See oli minu unistus
Ketteringi pubi kohal väikses ruumis.
Neli õhtut viiest jalutasin lavale,
alustasin oma etendusega
ja enne esimese naljaga lõpuni jõudmist
ütles keegi kuskilt kaugelt
midagi sellist:
"Ütlesin, et teen seda.
"Ma ju ütlesin."
Iga kord kui nii juhtus,
ütlesin talle terve publiku kuuldes,
et pangu ta oma kuradi suu kinni.
Või et ta mitte kunagi enam mind vaatama ei tuleks. Naljakas.
Või vana hea "mine persse".
Mõnele koomikule selline vastus sobib,
kui oled nagu Frankie Boyle ja see su isiksusega sobib.
Aga kui laval olles ütled: "Hakkasin hiljuti aprikoose sööma.
"Et sa sita kätte ära lämbuks, sa kuradi vitt. Loodan, et sa ära sured."
Väga järsk üleminek. Keegi ei naudi sellist asja.
On väga raske rääkida
oma mesindusäri alustamisest,
kui oled selliseid asju öelnud.
Karjusin liigse lärmi pärast.
Karjusin ka liigse vaikuse pärast.
Mitte miski mulle ei sobinud.
Kui nägin kedagi igavlemas,
mis kusjuures oli minu süü,
tegin nad maatasa.
Kõik teised võisid südamest naerda.
Aga kui kedagi end sellise näoga vaatamas tabasin,
ma ise kusjuures vaatan kõike samamoodi.
Vaatan ka maailma kõige naljakamat koomikut nii.
Mitte miski ei ole hea.
Olen kaks korda publikus valjuhäälselt naernud,
mõlemad korrad kinos, mitte isegi live'is.
Naersin, kui Jack Black koera sillalt alla virutas
või kui Mini-Me laserit kabistas.
Kaks korda kui see peen tüüp siin
on teistega koos naernud
ja ise nussin teid igal õhtul.
Ma pole selles aga üksi. Enamik koomikutest ei tule väga hästi toime,
kui nende naljade üle ei naerda.
Üheksa korda kümnest süüdistame teid.
Muutume ründavaks.
Koomik ütleb sarnaselt:
"Oi, vabandust. Kas läksin üle piiri?
"Kas mu radikaalsed mõtted on
"teie lumehelbeaju jaoks liiga palju?"
Mitte kunagi aga: "Oi, vabandust.
"Kas see oli halvasti kirjutatud ja esitatud?"
Üks koomik ütles hiljuti: "Oi, vabandust.
"Hakkame juba solvuma?
"Las ma seletan teile komöödiat.
"Komöödia sünnib armastusest.
"Mitte kunagi vihast."
Mõtlesin endamisi,
et ma selles nii kindel poleks.
Lähen koju ja
kirjutan sellest nalja.
See küll armastusest ei sünni.
Vihkan seda koomikut. Loodan, et ta on surnud.
Loodan jah. Loodan, et tema ja kõik ta fännid surevad varsti.
Seda ma loodan.
Loodan, et nii läheb.
Kukuks nad kanalisatsiooniauku.
Samasse auku, üksteise järel.
Loodetavasti tähistavad nad jenkat tantsides sõnavabadust
ja pudenevad auku nagu vedrumänguasi.
Loodan sellele.
Terve tee alla vinguvad nad, et neid sunnitakse vaikima
ja varisevad üksteisele otsa nagu doominod.
Loodetavasti. See on naljakas.
See on minu jaoks naljakas.
Vot see on komöödia.
Seisan siin ja teen koomikute üle nalja,
just nagu halba publikut ei eksisteeriks.
Muidugi eksisteerib. Olen olnud osa halvast publikust.
Kõige meeldejäävam kogemus
oli mul 13-aastaselt.
Oli kogunemine koolis.
Sellega pandi täiesti mööda.
Siiani teadmata põhjustel
kutsuti rääkima joogainstruktor
regulaarselt joogaga tegelemise plussidest.
Ma ei tea, kas te olete kunagi 13 olnud.
Olid siis maailma paindlikuim inimene.
Asi, mida austasid vähem kui venitamist,
oli keegi, kes kasvõi tundus usklik.
See jobu rebiti tükkideks.
Nii kui ta lavale astus, saime aru,
et ta oli füüsiliselt tugev, aga vaimselt nõrk.
Kõige haledam asi,
mida olen kuulnud publikule öelduna,
olid selle joogainstruktori sõnad: "Lapsed, palun,
"kui te karjumist ei lõpeta, ei saa ma teiega oma saladusi jagada."
Paneb mu siiani naerma. Super.
Nii kurb.
"Ma ei saa teile oma saladusi jagada."
Vanamees, need pole saladused!
Need pole saladused. Sa oled suvaline valge mees Ketteringist.
Kõik, mida jooga kohta tead, on avalikud teadmised, Derek.
Kahju oli küll.
Mulle meeldis kui koolis rääkimas käidi.
Need olid mu lemmikpäevad.
Kui olin viiene, tuli mu vanaema kooli
rääkima vokirattast.
Ja seegi polnud meie kandis normaalne.
Mul pole teie küsimustele vastuseid.
Ma ei tea, miks nii läks.
Olin viiene. Leppisin sellega.
Kõik juhtus minuga esimest korda.
Siis sain suureks ning mõistsin, et see oli veider.
Siis oli ta juba surnud.
Ei saanud talt uurida.
Seega küsisin oma vanematelt.
"Me ei teadnudki sellest."
Ta viis selle endaga hauda. Vaid austus tema vastu.
Ta tõi kodust suure puidust vokiratta.
Pani selle meie ette.
35 viieaastast tema ees põrandal istumas.
Tema istus taburetil.
Ei mäleta juttu täpselt.
Midagi nagu:
"Mulle täiega meeldib see."
Mäletan, kuidas ta lõpetas.
Oma etteaste lõpus küsis ta,
kes sooviksid vokiratast proovida.
Nii kui ta seda ütles,
tahtsin ma kogu oma ülejäänud elu
publiku ees vokiratast keerutada.
See on mu tuline soov.
Tõstan oma käe.
See on üks neist lugudest.
Olgem ausad. Ma ei pea seda lugu lõpetama.
Te juba teate, kuidas see lõppeb.
Vähemasti teate, mis juhtub järgmisena.
Teate, et ta mind ei valinud.
Muidugi mitte, ta valis kolm teist last ja mina
loomulikult hakkasin kõvasti nutma.
Läksin täiesti lolliks.
Pisarad voolasid.
Ta sattus paanikasse.
"Leiame ehk ühe jaoks veel aega.
"Tule siia, James.
"Ma näen sind igal pühapäeval
"ja mitte kordagi pole sa vokiratta vastu huvi näidanud."
Koperdan üle klassikaaslaste.
Jätkuvalt pillides, pisarad nende peale langemas kui vihm.
Mu keha oli lõdvaks muutunud, emotsioonidest vist.
Seega ei suutnud ma vokiratta juures
seista ja normaalselt pedaali kasutada.
Vanaema vajutas ise pedaali
ja võttis mu enda põlvele istuma.
Lihtsalt laperdasin ringi.
Ühe käega hoidsin lõngast.
Ikka nutsin kõigi klassikaaslaste ees.
Nutsin liiga kaua.
Ta ei pidanud seda nii kaua ketrama.
Ega me seda müüma ei hakka. Võtku hoogu maha.
Tasub mainida,
et see oli mu esimene kord publiku ees.
Kui oma terapeudile sellest rääkisin,
ütles ta:
"Mh-mh. Jah.
"Seepärast, James. Seepärast kõik."
"Seepärast sa selline oled.
"James, see lugu on
"väga tähtis. Pead seda meeles pidama.
"Pead endale meelde tuletama, iga kord kui laval
"publiku ees oled. See pole vaid sina üksinda.
"See väike poiss on sinuga.
"Sa pead teda kaitsma."
Mis on tegelikult
raskem, kui see, mis tegin alguses.
Stand-up on niigi päris keeruline.
Nüüd pean ma ka iga kord poissi kaitsma.
Mõni ime, et ma igal õhtul kaitserežiimis olen.
Kui keegi mind segab...
"Ta on kõigest laps! Jäta ta rahule!
"Poiss, tule mu selja taha. Ma kaitsen sind."
Pean seda poissi kaitsma.
Seda läbi aegade.
Pean seda viieaastast poissi kaitsma,
kes vokiratta juures istus, jah.
Aga ka seda kuueaastast,
kes vaatas oma vanemate magamistoas peeglisse
ning harjutas oma prints Charlesi imitatsiooni.
Vot temal läheb kaitset vaja.
Mu elu kõige piinlikum hetk
ja mina olin ainus, kes seda nägi.
See oli kohutav.
Istusin voodile, sulgesin ukse. Vaatasin peeglisse.
Olin end kooli talendi-show'le kirja pannud,
Ütlesin, et oskan teisi järele teha, kuigi tegelikult ei osanud.
Olin kuuene. Valetasin. Mis siis?
Ma ei teadnud,
et ükski kuueaastane pole suutnud kedagi hästi järele teha.
Mitte keegi teist ei tea...
Ühtegi kuueaastast, kes selles hea oleks.
Keegi ei saa öelda:
"Tule siia, kas sa seda Johni tead?
"Ta teeb McConaugheyd imeliselt järele.
"Kuula seda põnni."
"Olgu, olgu, olgu."
Jep, see laps on osav.
Northampton armastab sind!
Sa pole tuuri jooksul kordagi aplausi saanud.
Tahad veel McConaugheyd järele teha?
Olgu, hästi!
Jätka samas vaimus.
Teed enne minekut ühe veel?
"True Detective" näiteks. "True Detective", McConaughey.
Aeg on lapik ring.
Lapse suust veits sünge.
Hästi tehtud.
Neile see väga ei meeldinud. Veidi liiga sünge.
"Wall Streeti" värk oli lõbus,
aga "aeg on lapik ring" on üle piiri.
Aeg on lapik ring.
James! James.
Tere, Jilly.
Tere, kuidas läheb?
Võtad mikrofoni?
Jah, okei. Võtan mikrofoni
ja me vahetame kinnituse ära.
Milliseid McConaughey filme veel on?
Räägin, mida "Dallas Buyers Clubist" teen.
Teen ta kõne Oscaritelt,
mäletan seda, sest ta võitis filmi eest Oscari.
Mõtlen sellest vastuvõtukõnest pidevalt.
Kui olin laps,
küsis mult üks tuttav: "Kes on su kangelane?
"Kes on su kangelane?"
Vastasin: "Mina ise kümne aasta pärast."
Kümme aastat hiljem nägin sama tüüpi,
ta küsis mult:
"Oled sa enda kangelane?"
Mina vastu:
"Pagan, ei."
Tema küsis: "Kes siis su kangelane on?"
Mõtlesin hetkeks.
Ja ütlesin: "Mina kümne aasta pärast."
Ma jään alati enda kangelaseks kümne aasta pärast.
Tänan teid selle auhinna eest.
Tänan teid väga.
Tere. Hakkab pihta.
Olin kuueaastane ja tegin tol päeval nii.
Mäletan täpselt.
See on mu mällu sööbinud, sest see oli nii piinlik.
"Tere. Minu nimi on prints Charles."
Tean, et olete pidanud ootama,
aga teen väikese pausi.
Olen sellega poole peal ja teen pausi vaid seepärast,
et mitte keegi suuda ära arvata,
mis tuleb järgmisena.
"Tere, minu nimi on prints Charles.
"See on see kass."
Nii kaua kestis
mu karjäär imitaatorina.
Teil on õigus, kui arvasite,
et läksin
järgmisel hommikul kooli
ja ütlesin tuttava tunnuslause:
"Tere, proua Weaver.
"Tahaksin talendi-show's osalemisest loobuda.
"Miks? Sest ma pole andekas.
"Mul pole talenti."
Seda ma järeldasin.
Polnud isegi laval esinenud ja otsustasin,
et olen andetu.
Kui olete mind korduvalt esinemas näinud,
mida mõni kindlasti on,
siis olete mind näinud etendusel,
mis läheb hästi ja siis järsku hakkan ma
näiliselt põhjuseta rääkima,
et etendus läheb persse.
"Etendus on pask. Sitt etendus."
Pidage meeles, et asi ei ole teis.
Enamikul õhtutel näen ma publikus vaid
enda kuueaastast nägu peeglis mulle vastu vaatamas:
"See ei kõla üldse nagu prints Charles.
"Miks siin kass on?"
Nad on tuntud kui koerainimesed.
Neile meeldivad korgid. Neile...
Saanuks hullem olla.
Saanuks hullem olla?
Oleks võinud 90-ndatel prints Andrew olla!
Mis? "90-ndatel prints Andrew?"
Aplaus pedofiilile.
Kas sa...
Mis su nimi on?
Danny. - Danny, jah.
Väljamõeldud nimi. Eem, Danny?
Saad sa 90-ndatest
prints Andrew'd järele teha, palun?
Pole mõistlik. - Pole mõistlik?
Ta oleks pidanud 90-ndatel nii ütlema.
See oleks nii hea olnud.
Oleks meid paljust jamast säästnud.
Pean kaitsma 8-aastast poissi,
kes ilma mõjuva põhjuseta
pani pere koera koera-show'le kirja.
Mul hommikul ärgates
seda mõtet veel polnud.
Jalutasime perega metsas,
kuni jõudsime lagendikule.
Amatöör-koera-show keset lagendikku.
Ma ei näinud seda ette.
Publik istus piknikutekkidel.
Niipea kui murule maha istusin,
tahtsin terve oma ülejäänud elu
koera-show' dest osa võtta ja neid võita.
See oli mu südames ainus soov.
Tol hetkel oli meil koer kaasas,
aga ta polnud
teab mis võistlusvalmis.
Ta oli pisike vorstike.
Oma pesakonnast kõige väiksem.
Kui me ta kunagi ühe naise käest saime,
oli seal palju täie tervise juures vorstikesi ringi jooksmas,
aga üks oli teistest
märksa pisem, kõvera selja,
püstise antennilaadse saba
ja kõrvadega, mis meenutasid rattalenkse.
Leppisime perega kokku,
et viime just tema koju,
muidu jääksime tema pärast elu lõpuni muretsema.
Isa oli aastaid koera võtmise vastu,
aga rääkisime ta lõpuks pehmeks.
Ta ütles: "Olgu, võtame koera ühel tingimusel."
Olin kolmest lapsest vanim. Käisime algkoolis.
Arvasime, et tingimus on
seotud vastutuse võtmisega või midagi.
Peame tema järelt koristama ja teda toitma.
Seevastu aga ütles see 40-aastane mees:
"Olgu, võtame koera ühel tingimusel.
"Mina saan talle nime panna."
Teate seda hetke, kui
saate aru, et te vanemad on ka lapsed?
Tahtis vaid kutsale nime panna.
Pani talle nime, mille oleks laps valinud.
Vorstikese nimeks sai...
Mini.
Päris armas,
aga ta ei pidanud seda otsust ise vastu võtma.
Olime algkoolis.
Oleksime pakkunud Mini, Vorstike ja Koer.
Sa ei pea end sellesse mässima, David.
Võta rahulikult.
Ta sai aru, et nimi ei avaldanud meile muljet.
"Kirjutatakse teistmoodi, kui arvate."
Kuidas siis?
"M, I, topelt-N, E, Y."
Ema küsis, miks just nii.
Tol hetkel oli ta põhikoolis õpetaja.
"Kümme aastat tagasi õpetasin poissi,
"kelle nimi oli Steven Minney,
"tema nime kirjutati niimoodi."
Mäletan, et olin samal ajal segaduses ja kuri.
Ma ei mõelnud süngemaid mõtteid,
nagu mõni teist praegu.
Prints Andrew' nali
mõjutas teie mõttemaailma.
Usun, et niipea kui toast lahkusime, küsis ema:
"Nii, kes see poiss oli ja miks ta sulle nii palju tähendab?"
Sellest kindlasti räägiti.
Me mõtlesime vaid, et meie paps on veider.
"Meil on veider isa."
Asi on selles, ma olen nüüd 39.
Peaaegu sama vana kui tema siis.
Kardan, et olen temaks muutumas.
Nõustun temaga, et see on naljakas.
See on objektiivselt,
ilmselgelt, naljakas.
Kui teie lapsed koera tahavad, pange koerale
mingi võõra lapse nimi,
millest nad aru ei saa.
Tema teo tulemusena
mõtlesin iga päev Steven Minneyle.
Mina, mu vend ja mu õde
rääkisime pidevalt Steven Minneyst.
Pidasime pikki vestlusi
ja mõtlesime, mida ta täiskasvanuna teeb.
"Huvitav, kas ta elab siiani siinkandis?
"Kuidas ta leiva lauale toob?"
Sain teada, mis juhtus Steven Minneyga,
kui olin 10-aastane ja liitusin noorskautidega.
Üllatus-üllatus,
Steven Minney oli noorskautides mu ülem.
Täielik kokkusattumus.
Tean, et Kettering on väike linn, aga see oli uskumatu.
Lugu selline.
Ma ei teadnud, et Steven Minney mu ülem oli.
Kui olete kunagi noorskautides olnud, siis juba teate.
Ülemad ei kasuta kunagi oma pärisnimesid.
Nad kutsuvad end hoopis...
Juhul kui te pole noorskautides olnud,
kõlab see täiesti segaselt.
Nad valivad endale nimed "Džungliraamatu" tegelastest.
Lasen teil selle
mõttega harjuda.
Tõsijutt.
Kutsuvad end näiteks Bagheeraks või Akelaks.
Nimed sobiksid pigem koerale kui Steven Minneyle.
Aga nii nad end kutsuvad.
Ka meie pidime neid nii kutsuma.
Väikese poisina pidin kõnetama täiskasvanud meest nii:
"Tere, Baloo. Kuidas nädalavahetus läks?"
"Tänan küsimast, hästi.
"Tee nüüd kätega illuminaatide märki
"ja ütle mulle, kui väga kuningannat armastad."
"Luban, et annan endast parima."
Pidin seda 10-aastasena korrutama.
Igal nädalal pidin ütlema: "Luban endast parima anda,
"olles truu Jumalale ja kuningannale."
Ja kui ma ei öelnud,
ei lubatud mul jalgpalli mängida.
Mul polnud aimugi,
et Shere Khan oli Steven Minney.
Kuniks ühel päeval tuli mu isa mulle järele
ja hakkas Shere Khaniga rääkima.
Seisin koridoris ja
ootasin, et nad lõpetaks. Vähemalt pool tundi.
Kõik teised olid koju läinud.
Kõik teised ülemad
olid samuti koju läinud.
Pärast sõitsime isaga kodu poole.
Ta ütles:
"Kas sa tead, kellega ma seal rääkisin?"
"Jah, isa.
"Ta nimi on Shere Khan. Näen teda iga nädal.
"Tunnen teda paremini kui sina."
"Ei. See oli Steven Minney."
"See Steven Minney? Teed sa nalja?
"See ei ole naljakas.
"Tema järgi panime vorstikesele nime?
"Tõsiselt?
"Sa ei tee nalja?"
"Jep. See on Steven Minney,
"kelle järgi vorstikesele nime panime."
Loomulikult ei öelnud ta mulle,
et ma ei tohiks seda Steven Minneyle mainida.
Sest täiskasvanud ei ole nii elevil
selle üle, kui inimesed koertele nende nimesid panevad.
Olin terve nädal kärsitu.
Ei suutnud oodata, et teisipäeval Steven Minneyt näeksin.
Hõõrusin seda vennale ja õele nina alla.
"Jep, ta on nüüd Shere Khan.
"Tunnen teda päris hästi."
Teisipäev jõudis kätte, olin noorskautides,
ei teinud kellestki välja.
Läksin otse tema juurde.
Sinu nimi on Steven Minney.
M, I, topelt-N, E, Y.
Panime oma koerale sinu järgi nime, Steven Minney.
Ta on pisike äbarik.
Mu isa pole sind unustanud.
Ei. Kui koera tahtsime, ütles ta: "Vaid ühel tingimusel!
"Nimeks saab Steven Minney,
"poisi järgi, keda õpetasin 10 aastat tagasi."
Mõtlen sinust iga päev.
Mu õde loodab, et oled leidnud armastuse.
Istusin murul ja vaatasin koera-show' d.
Ja Steven Minney,
vorstike, istus minu kõrval.
Küsisin vanematelt:
"Ema, isa, kas võin Steven Minney võistlusele kirja panna?
"Ma väga sooviks."
Nad andsid mulle loa, sest see ei maksnud midagi
ja neid ei huvitanud.
Mäletan, kui läksin registreerimislehe juurde
ja enamik kategooriad põhines välimusel.
See koer oli meie jaoks ilus,
aga kohtunikud seda ei mõistaks.
Leidsin veidrama kategooria:
"Koer, kes liputab kõige rohkem saba."
Steven Minney liputab alati kodus saba.
Paneme selle raudselt kinni.
See on jälle nii:
ma ei pea seda lugu lõpuni rääkima.
Te juba teate, kuidas see lõppeb.
Teate, et see ei lõppe nii:
"Ja siis me võitsime."
Teate, mis järgneb.
Laval on neli täiskasvanut, kelle koerad on täiesti segased.
Mina seisan seal koeraga, kes ei teinud midagi ja
käitus nagu topis,
samal ajal kui pealtvaatajad minu poole näpuga näitasid
ja südamest naersid end üldse mitte tagasi hoides.
Seega tegin, milles osav olen:
paiskusin nutma.
Olin juba sestap tuntud.
Peate inimeste soove rahuldama.
Arvate, et McCartney ei mängi "Blackbirdi"? Olge nüüd.
Nutsin alati.
Nutsin vokiratta juures,
nutsin koera-show' l,
nutsin, kui sain teada, et Jeesus on surnud.
"Suur kolmik", nagu seda meie peres teatakse.
Pole iial nii kõvasti nutnud,
kui siis, kui sain teada Jeesuse surmast.
See oli kohutav.
Olin siis neljane.
Kasvasin üles kristlikus peres,
aga keegi polnud mulle seda veel öelnud.
Teadsin vaid seda, et mul oli sõber, kes mind armastas.
James Acasteri elul polnud häda midagi.
Olin neljane ja läksin ülestõusmispühal kirikusse.
Olin väga elevil.
Sotsialiseerusin seal.
Polnud veel kooli läinud.
Arvasin, et kristlus on lahe.
Jõudsin lahedasse kirikusse, kus popid lapsed hängivad.
Ülestõusmispüha ja kõik tähistavad rohkem kui tavaliselt.
Kõik olid nii elevil.
Ütlesin: "Jumal tänatud, selle pärast me kirikus käimegi.
"Mida me tähistame?
"Tundub, et midagi ägedat."
Iga lugu, mida rokkbänd mängis,
jah, see oli selline kirik.
Iga lugu, mida rokkbänd mängis,
rääkis sellest kuidas "Ta oli surnud!
"Ta suri!"
Mina istusin seal nagu...
"Parem oleks, et nad ei räägi sellest, mida ma kahtlustan."
Mäletan, et mu pisarad lendasid horisontaalselt.
Pisarad paiskasid mind kogudusest
tagurpidi välja.
Okei, see oli kahtlane.
Ma pole seda varem mikrofonijuhtmega proovinud.
Mõtlesin: "Jeesus, päästa mind."
Järsku seisan jälle kindlalt.
"Kui sa seal oled,
"vabandust selle nalja eest.
"Palun päästa mind."
Mäletan, et lendasin vastu seina,
varisesin põlvili, nuttes kohutavalt
ja vähkresin põrandal.
Siis kõndis mingi kuradi vanamees minust mööda.
Ta küsis: "James, kõik korras?
"Miks sa nutad?"
"Jeesus on surnud!"
"Jeesus suri ära." - Spoiler' id!
Mis? "Spoiler' id?"
Sa ei oska ära ära arvata, mis jutus järgmisena juhtub.
Ei taha sisu ära reeta,
aga see põhineb vist "Matrixi" triloogial.
Nad vist said mõtte sealt.
"Spoiler' id."
Ta oleks võinud "spoiler' id" öelda.
Aga ta ei öelnud. Ütles hoopis:
"Ära muretse, ta suri sinu eest."
"Vabandust, kuidas mina asjaga seotud olen?
"Miks ta minu eest suri? Miks Jeesus minu eest suri?"
"Kõikide halbade asjade
"ütlemise, mõtlemise ja tegemise eest.
"Seepärast ta hukati avalikult.
"Tead sa, mida ristilöömine tähendab?
"Oled nelja-aastane ja
"mitte minu laps.
"Räägin sulle Mel Gibsoni tasandil detailidega,
"mis tunne on, kui sind risti lüüakse.
"Häid ülestõusmispühi!"
Kui vaatate etendust ja mõtlete,
et neis lugudes pole eriti palju kaalul
ning ei saa aru, miks see täiskasvanud mees
seostab nii palju süüd ja häbi selliste mõttetute seikade pärast,
pidage palun meeles, et kui olin neli,
põhjustasin oma parima sõbra surma roomlaste käe läbi.
Räägin kirikust kristlastele mõeldes
ühe toredama loo.
Kui olin seitsmeaastane,
andsin seal kirikus oma esimese etenduse.
Esimese päris publikuga etenduse.
See oli komöödiasketš. Üllatus küll!
Mina ja mu isa.
Mu isa kirjutas end
Jumala rolli.
See on ainus asi, mis on suutnud
mu terapeudi valjusti naerma panna.
Kui ma koera-show' st talle rääkisin, ta ei öelnud...
Olgu öeldud, et ta on väga hea terapeut.
Ta ei öelnud:
"James, pead meeles pidama,
"et iga kord, kui laval publiku ees oled,
"ei ole seal ainult sina.
"See väike vorstike on ka."
Ta küll nii ei öelnud,
aga tunnen end sellegipoolest igal õhtul niimoodi.
Iga kord laval olles kaitsen
ma seda pisikest poissi
ja mu kõrval seisab see pisike vorstike,
kellest ei ole üldse kasu.
Kui heidan teile mittenaermist ette,
tahan ma öelda,
et Steven Minney oma saba liputaks.
"Palun liputa saba, Steven Minney! Me näeme totrad välja.
"Me näeme totrad välja, Steven Minney.
"Steven Minney, me näeme nii totrad välja."
Läbi aastate olen just siis tundnud
oma esinemiste järel piinlikkust.
Iga kord, kui olen publikule ette heitnud, et nad piisavalt ei naera.
Piinlik, mitu korda ma seda teinud olen.
Lausa häbiväärne.
Kõige jubedam oli kord,
kui mind broneeriti
eelkoolilastele Roald Dahli juttu ette lugema.
Juhtunul oli mitu põhjust.
Aastal 2018 pidin lugema ette
neile lastele loo "George'i Imeline Arstirohi".
See raamat muutis mu elu.
Kui olin väike laps,
luges mu ema seda mulle.
See oli sissejuhatus komöödiasse.
Enne seda arvasin, et maailm ei ole naljakas.
Kõik mäletate sarnast asja.
Minu jaoks oli see raamat. Naersin nii kõvasti.
Ma ei teadnud sellise tunde olemasolust.
2018, olles teel Roald Dahli päevale,
olid mul ürituse suhtes ebarealistlikud ootused:
"Usun, et muudan täna nende laste elusid."
Mõtlema jäädes arvas see
joogainstruktor teel mu kooli sama.
Seega olen kõik ära teeninud.
Teiseks toimus see erilisel päeval, 18. septembril,
mis on kusjuures ametlik Roald Dahli päev.
Usun, et enamik teist juba teadsid.
Terve Cardiffi kindlus oli broneeritud.
Kindluse igas ruumis
loeb keegi
lastele Roald Dahli raamatut.
Kõlab toredalt, aga praktikas
seisin tornis "George'i Imelist Arstirohtu" lugedes
täielikus vaikuses, kuuldes vaid
Floella Benjamini etendust alumisel korrusel, mis läks minu omast paremini,
tema luges "Charlie ja šokolaadivabrikut",
kõik naersid ja plaksutasid.
Istusin taburetil.
35 last minu ees istumas.
Kui olete tähelepanelikult kuulanud,
siis teate, miks see minu jaoks ärritav oli.
Lugesin raamatut hingega ette.
"Ja siis andis George oma vanaemale rohtu,
"mille tulemusel kasvas ta nii pikaks, et läks läbi lae."
Kõik lihtsalt...
Käitusid nagu nagu see väike vorstike.
Kuulsin vaid:
"Mida sa magusa õgimise eest saad?"
alumiselt korruselt.
Kannatuse kaotasin hetkel,
kui pidin vanaema,
ja ma ei tea kas see on asjaga kuidagi seotud,
järele tegema. Kui vajate raamatust
meeldetuletust, siis võttis ta juba rohu ära.
Kasvas lausa läbi lae.
Kasvas veel edasi. Ka läbi katuse.
Siis jäi katusesse kinni. Ma ei taha küll tõprana tunduda,
aga see on naljakas.
Ma tean, et kõiki ei kohelnud nende vanaema nii nagu mind,
aga naljakas, kui vanainimesega nii juhtub.
On naljakas. Jäi katusesse kinni.
Soovid siit ülevalt vahelehüüdmist?
Sealt ülevalt?
Sooviksin seda maailma kõige viisakamalt inimeselt.
Sooviksin seda väga.
Mis su nimi on? - Stuart.
Stuart. Tere, Stuart.
Väga viisakas ja meeldiv sissejuhatus.
Aitäh selle eest.
Anna minna, Stuart.
Vajan mõtlemiseks aega.
Absoluutselt, jah.
Hindan seda. Mõelge aga.
See...
on mitmekülgne isiksus.
Me küll ei näe teda, aga teame, kuidas ta välja näeb.
"James, soovid siit ülevalt hüüdmist?"
Koheselt naljakas.
Naljakat avalauset on väga keeruline
välja mõelda.
Väga keeruline.
See oli naljakas. See oli originaalne.
Esmamulje jäetud.
Kui küsisin ta nime, vastas ta: "Olen lihtsalt Stu.
"Ei paisuta üle.
"Ütlen "Stuart". Tean mis mul varuks on."
"Mis sul plaanis on?"
"Kas tohin paar minutit mõelda?"
See on objektiivselt naljakas.
Kas soovid siit alt hüüdmist?
Siit alt hüüdmist?
Sul on juba imitaatoreid.
Lausa nii hea oled.
On sul aimugi, kui kaua selleks läheb?
Enamikul koomikutel läheb aastakümneid, enne kui
imitaatoreid nägema hakkame.
Alles siis saame komöödiamaailma muuta.
Sul on su esimese naljaga
esireas jäljendaja.
"George!" See on siis vanaema.
See on vanaema.
Loen lastele.
Ja sellel hetkel ma murdusin.
"George!
"Sa igavene väike uss!
"Sa sõnakuulmatu põngerjas.
"Kao siit kohe minema!"
Järgmisteks sõnadeks mu suust olid:
"Kas naudite seda või mis?"
Eelkoolilastele!
Just nii ebakindel ma olengi.
Uskusin, et lähevad esmaspäeva hommikul kooli:
"Mida sa Roald Dahli päeval tegid?"
"Käisin seda James Acasterit vaatamas.
"Ära näe vaeva."
Kõige hullem oli see,
et see oli esimene lastegrupp kuuest,
kellele tol päeval ette lugema pidin.
Spoiler' id! Läksin kõigi peale endast välja.
Viimase grupiga jõudsin kommentaarideta
peatüki lõppu.
Raamatut sulgedes ja kojuminekule nii lähedal,
vaatasin otsa üksikule lapsele esireas
ja ütlesin normaalsel toonil:
"Jälle vaikus. Ideaalne."
See jääb selle lapsega
terveks ta eluks.
Ta kasvab suureks,
läheb komöödiaetendusele. Koomik räägib nalja.
Suurt reaktsiooni ei tule.
"Oi ei, vaikus on halb.
"Kermit!"
Kõik käib ringiratast.
Keegi ei arene.
Keegi ei õpi.
Vaid antakse enda valu edasi.
Laval seistes pean seda
meeles pidama.
Kõige tähtsam,
et poiss oleks kaitstud.
Oleks minust võhiklik
mitte tunnistada fakti,
et teil kõigil on teie nooremad minad kaasas.
Nad on siin. Istuvad teil süles.
Mõni teist kaitseb neid.
Mõni teist mitte.
Seepärast ongi iga etendus
emotsionaalses mõttes täielik kaos.
Igal etendusel olen ma nagu lastehoius beebi.
Ma olen Tommy Pickles. Sellega asi piirdubki.
Ma olen Tommy Pickles, üritades mitte olla Angelica.
Ja nii igal etendusel.
Sest iga vokiratta juures nutnud lapse kohta
on 35 teist last, kes pidid seal istuma
ja nutvat last pealt vaatama.
Arvate, et see neid ei mõjutanud?
Nad kasvavad suureks, istuvad publiku sekka ja
mõtlevad, miks nad esineja pärast ärevust tunnevad.
"Miks see nii on?"
"Loodetavasti ketrab hästi.
"Tähendab, et räägib häid nalju. Mida põrgut?
"Kas ma tõesti just ütlesin seda?"
Kõik lood, mida teile täna jutustanud olen, neid olen
oma peas korduvalt läbi mõelnud,
eriti isolatsiooni ajal.
Koroonapiirangute ajal mõtlesime palju
enda tööle ja enda suhetele tööga.
Ma ei väida, et kõigil oli kogemus sama.
Mina olen kuradi rikas.
Arvan, et seda on tähtis tunnistada.
See on...
Ei, kuulake. Ma olen väsinud kuulsustest,
kes mina kusjuures elu lõpuni olen,
ja sellest, et piirangute ajal võim nende käes oli.
Piirangute kogemustest kuulsime peamiselt kuulsustelt.
Mõnikord on kõige hullem siis, kui nad
õppisid midagi tähendusrikast,
millest meile kõigile kasu oleks.
Nagu: "Jah, paljud ei tunnista,
"aga isolatsioonist oli minule palju kasu.
"Enne töötasin ma liiga palju.
"Rebisin end tükkideks. Ausalt.
"Siis tulid piirangud,
"mistõttu võtsin asju rahulikumalt.
"Esimest korda elus
"võtsin sammu tagasi ja hindasin ümbritsevat.
"Mõtlesin, et kas tõesti
"tahan niimoodi jätkata.
"Kas ma tahan siia tööle nende inimestega jääda?
"Kas tahan oma karjääris just seda?
"Kui keegi seda kuulab, siis ütleksin ma seda,
"et ei pea alati töötama.
"Ärge täitke oma graafikuid nii tihedalt.
"Pange pidureid. Võtke samm tagasi.
"Siis saate aru,
"et teenite oma toiduteemalise taskuhäälinguga piisavalt raha."
Piirangute ajal olid mul mu elu parimad päevad.
Loodetavasti kehtestatakse veel piiranguid ja need kestavad igavesti.
Igal õhtul olin kümne aasta jooksul esimest korda täielikult lõõgastunud,
sest ei tegelenud selle hullumeelsusega.
Päevasel ajal hoolitsesin enda eest.
Hakkasin joogat tegema. Kus see terve mu elu olnud oli?
Nad ei räägi sellistest asjadest koolis.
Pane see tunniplaani, Blunkett!
Olin oma tüdruksõbraga kodune,
kes kusjuures on mu lemmikinimene.
Oleme teineteise jaoks loodud.
Tean, et kui sellist asja väidate,
on ruumis inimesi, kes teid ei usu.
Väike lugu illustreerimaks, et oleme küll.
Mind juba tunnete.
Tema kohta peate teadma,
et ta läks juuksurisse juukseid värvima
ja värvinäidiseks võttis ta kaasa
pildi hobusest.
Sellisega on meil tegu. Ma olen nii armunud.
See polnud ainult pilt hobusest.
Palusin pilti näha, et värve võrrelda.
Ta näitas seda mulle.
See oli meem hobusest.
Meem hobusest. Teate hobusemeemi?
See oli pilt
Meemis oli kirjas: "See võib olla loomalik.
"See võib olla nõõbelline." Nagu noh, "nõõ".
Nii, kuidas hobune räägib.
Ta näitas seda professionaalile.
"Jah, tahaksin loomalikult selline välja näha.
"Suur tänu, daamid."
Mind ei olnud küll seal,
aga usun, et kõik mõtlesid,
et raudselt käib ta James Acasteriga.
Kui piiranguid lõdvendati,
märkasin, et mu ärevus ja stress tulid täielikult tagasi.
Olin rongiga teel Londonist Ketteringi
ja mu vagunisse tuli väike jõuk teismelisi poisse.
Kui me võiks vaid teesklemise
lõpetada, et see pole hirmus, oleks vahva.
Saate minust aru?
Nad hakkasid kohe pihta.
Jooksid ühest vaguni otsast teise,
lükates üksteist reisijatele otsa.
Loopisid asju. Karjusid ja vandusid
nii kõvasti kui jaksasid.
Ühel hetkel hüppas pealik
vaguni eesotsa, võttis taskust koolapudeli
ja lihtsalt
lennutas pudeli
rahva sekka.
Pudel tegi aknalt põrke
ja peaaegu torkas mehe silma välja.
See umbes neljakümnendates mees vastas...
Olukorra eiramisega.
Täpselt nii, nagu ka
koolikiusamise korral.
Meie kõigiga läks nii.
Niipea kui lapsed alustasid,
muutusime käitumise poolest sama vanaks,
kui siis, kui meid esmalt kiusati.
Üks tüüp oli viiekümnendates, nägi rikka ärimehe moodi välja,
istus vaguni kaugemas otsas. Puha kallid asjad seljas.
Lapsed piirasid ta ümber ja hakkasid teda Sitakotiks kutsuma,
sest tal oli sitt kott.
Ja see ilmselgelt ettevõtet omav härra
vastas neile sellega:
"Jah, milline sitt kott. On mul õigus?
"Millisel luuseril on selline sitt kott?"
Mõtlesime kõik, et tal peaks ikka natukene väärikust olema.
"Lähed enda koti mõnitamisega kaasa.
"Sul on ju palgatöölised."
Siis võtsid lapsed kottidest õpikud välja
ja hakkasid neist lehti välja rebima.
Mässisid paberid pallideks
ja pidasid vagunis justkui lumesõda.
Kõik olime sihtmärgid.
See oli õpikupaber.
Läikiv ja kõvade äärtega.
Ühel hetkel viskas üks poistest
paberipalli täiest jõust
oma sõbra poole, aga sai pihta
hoopis istuvale naisele.
Täpselt näkku. Tundsime talle kaasa.
Siis tõusis püsti teine naine
ja noomis tervet noortejõuku.
Ma ei tea kas olete kunagi ühistranspordis
sellist jõuku kohanud...
Vahet pole, kas 13- või 60-aastased,
aga otsustasid teisi hirmutada,
sest nad pole oma probleemidega veel tegelenud.
Iga kord, kui nii juhtub,
lõppeb asi sellega,
et üksik naine on sunnitud
terve jõugu korrale kutsuma. Mehed samal ajal loodavad,
et sellest tolku oleks.
"Ma ei saa isegi talle otsa vaadata, sest mind löödaks esimesena.
"Kaitske seda naist. Ei tahtnud su poja surma põhjustada.
"See on kindlasti juba unustatud.
"Kaitske seda naist."
"Peaksite häbi tundma!"
Enne kui ta kaugemale jõudis, peatas teda pealik.
Kamandas ta istuma, ütles talle
koledaid asju, mille tõsidusest ta
veel vist aru ei saa.
Täiesti perses oli.
Ta istus vaikuses maha.
Ülejäänud vagunis valitses veel kurvem meeleolu kui enne.
Järgmises peatuses
tahtis üks vanem mees väljuda.
Peate selle mehe kohta teadma vaid seda,
et tal polnud juukseid. Ta oli täiesti kiilas.
Nad tegid ta täielikult maatasa.
Terve aeg karjuti: "Tšauki, kiilakas."
Kui ebaoriginaalne, ta kindlasti oli seda varem kuulnud.
Astus välja perroonile.
Selle asemel, et minema kõndida, keeras ta ringi,
vaatas tagasi vagunisse, pühaviha täis,
silmamunad värisemas ja lihtsalt jõllitas neid.
Uksed hakkasid sulguma.
Uste sulgudes hõikas ta:
"Teie vanemad ei armasta teid!"
Uksed sulgusid ja rong lahkus.
"Teie vanemad ei armasta teid!"
Vanemad on surnud!
Kuidas selle peale varem tuldud pole?
Perfektne vastulause.
Tore, et keegi publikus ka struktuuri hindab.
Kaks asja veel.
Mul on kahju, et ma ise selle peale ei tulnud.
Olen seda etendust juba liiga palju kordi teinud
ja mitte kordagi pole see mulle pähe tulnud.
Kaugeltki mitte.
Teiseks on mul hea meel, et selle peale ise ei tulnud,
sest muidu oleksin ma hetkel vihane,
sest mu järgmine nali oleks juba öeldud.
Äkki mattis mõni neist just hiljuti oma ema.
"Äkki mattis mõni neist just hiljuti oma ema."
Jah, absoluutselt. See oleks naljale hea lisa.
Struktuuriliselt peab vett.
See oli liiga sünge.
Väljendus kah
väga sünge.
"Äkki mattis mõni neist just hiljuti oma ema."
Tekitab lausa külmavärinaid.
Mida perset? Tean, et ütlesin midagi sarnast.
Ütlesin täpselt sama asja etenduse alguses.
Jätsid selle täpselt meelde. Muljetavaldav.
Aga oi Jumal.
Ilmselt tappis end ära!
Oodake hetk.
See tüüp astus üle piiri.
Väga hästi tehtud.
Kõik arvasid, et sinu nali oli veidi sünge,
siis kuuldi midagi,
mis just koha peal välja mõeldi.
Kellelt see tuli? Saad mulle lehvitada?
Tervitust. Kuidas läheb? Mis su nimi on?
Richard. Richard.
Mis sul ometi viga on?
Mis? - Kaua sul jäänud on?
Kaua mul jäänud on? Tead sa, mis?
Nii kaua kui ma tahan.
"Su vanemad ei armasta sind!"
Nad on surnud!
Nad on surnud? Olgu. Alustame otsast.
Jätke kõik meelde, mis öeldi.
Jep, jep.
Struktuuri poolest see mulle meeldib.
Tõsiselt hea kuulda.
Häirib kahel põhjusel.
Esiteks, et ma ise selle peale ei tulnud.
Mitu korda seda etendust teinud olen?
Pole iialgi selle peale ise tulnud.
Teiseks on mul hea meel, et ei tulnud,
sest muidu ajaks see mind närvi,
sest mu järgmine nali kasutati ära.
Aga päris hea oli.
"Nende vanemad olid surnud."
Äkki mattis mõni neist just hiljuti oma ema.
Oi, see on sünge. See on liiga...
Struktuuri poolest peab ka see vett.
Ütlesin enne sama asja, aga see oli liiga sünge.
Ütlesid seda sellise häälega:
"Äkki mattis mõni neist just hiljuti oma ema."
Päris julm.
Aga noh,
hea üritus. Hästi tehtud.
Tappis end ära!
Vau!
Ehk mõni teist kuulis.
See oli liiga...
Oled nüüd pääsenud.
See oli märksa süngem.
Mida kuradit? Kes seda ütles? Lehvita.
Kes seda ütles?
Mis su nimi on?
Richard.
Mis sul viga on, Richard?
Mis sul häda on?
Kaua mul aega veel on? Omajagu.
Mitte nii palju kui esimest korda küsides,
aga siiski üpris kaua.
Need noorukid jätkasid kiusamist.
Nüüd oli minu kord.
Istusin tagumises reas ja palusin Jumalat,
et nad oleksid "Kas ma valetaksin sulle?" fännid.
Ja nad piirasid mu ümber.
Pealik istus minu ees, seljaga minu poole.
Sõber istus vastas. Andsid üksteisele puukaid.
Ei pannud mind tähelegi.
Kolm neist toetasid vastu seina. Minu selja taga.
Justkui oleksid neil olnud hambatikud suus.
Tean, et nii ei olnud.
Olen selle välja mõelnud, aga tunne oli selline.
Nad ei pannud mind tähele.
Kaks viimast noorukit seisid siin.
Üks nõjatus vastu kohvreid.
Vaatab vagunis ringi ja mind tähele ei pane.
Aga üks neist
jõllitas mind terve aja,
vahet pidamata.
Istun ja vaatan aknast välja.
Teesklen, et ei pane olukorda tähele.
Niimoodi tänapäeval rongis käitungi.
Ma ei passi telefonis nagu normaalne inimene.
Vaatan aknast välja nagu Enid Blytoni tegelaskuju.
Milline võrratu päev raudteel!
Oli see Cecil?
Cecil Arimitage, igavene võrukael!
Nägeš, Cecil! Lähme linna.
See nooruk.
"Oi!" Vaatasin talle otsa.
"Mida vittu sa vahid?"
Hämmastav töö.
Mul tuli see ideaalselt välja.
Asi aga selles, et ma tunnen džunglireegleid.
Kui keegi ütleb "oi", pead temast välja tegema.
Aga kui kellelegi otsa vaatad, otsid probleeme.
Ainus viis pääsemiseks
oleks olnud, kui oleksin talle vastanud:
"Jah? Kuidas saan teid aidata, noormees?
"Hakkab vist sadama, loodetavasti võtsite kalossid kaasa.
"Kas see on Montgomery?
"Montgomery St. Stephens, igavene paharet!
"Nägeš, Montgomery!
"Häid jõule sulle ja su perele."
"Oi!
"Mida vittu sa vahid?"
Ütlesid "oi", seega vaatasin sulle otsa.
Nii ma vastasin.
Olen jälle see väike poiss vokiratta juures.
Ütlesid "oi", seega vaatasin sulle otsa.
"Norid tüli või?"
Olin tol hetkel 36.
Oleks teaduslikult võimatu
13-aastasega tüli norida.
Talle ma seda ei öelnud.
Ma ei teadnud, mida öelda.
Olin kõikvõimalikke viise juba näinud.
Miski ei toiminud.
Mõnel teisel perioodil elus poleks
ma öelnud, mida ütlesin.
Isolatsioon oli mu aju mõjutanud.
Mõtlesin ikka nii, nagu isolatsiooni ajal.
Olin palju rääkinud sellest,
kuidas toime tulla keeruliste seikadega,
eriti esinemistel vahelehüüdmistega.
Rääkisin Zoomis enda terapeudiga sellest palju,
mille eest ma maksta suutsin.
Otsustasin sellele lapsele vastata kui täiskasvanu.
Vastan talle ausalt.
"Norid tüli või?"
Miks sa mind hirmutada üritad?
"Kardad või mis?"
Jah, ma kardan.
Sa hirmutad mind praegu.
Kui ütlesin, et ta mind praegu hirmutab,
muutus terve ta olek.
Kogu trots lihtsalt kadus.
Ta oli lihtsalt 13-aastane laps.
Näost oli näha: "Mis minust saanud on?"
Üritas olukorraga toime tulla.
Sattus paanikasse ja vaatas pealikule otsa.
Nagu McDonald'si töötaja vahetusevanemat otsimas.
Justkui: "Seda polnud õpetuses.
"Mul läheb abi vaja. Ta ütles, et ta kardab."
Pealik hüppas püsti.
Vaatas mulle üle istme otsa.
"Mida kuradit sa kardad?"
Eem...
Ta ütles: "Oi."
Vaatasin talle otsa ja ta ütles:
"Mida vittu sa vahid?"
See kõlab teile jaburana, aga ma pole sellistes olukordades hea.
Olen ka tavaolukorras ärev.
Aga kui võõras minuga konflikti otsib,
ei tea ma, mida teha.
Nad loopisid asju,
karjusid ja hirmutasid tervet vagunit.
Nüüd olid nad mu ümber piiranud.
Peab kas võitlema, põgenema või luhtuma.
Ja mina alati luhtun. Nii palju ma enda kohta tean.
Olin tõsiselt hirmul.
Ta vaatas mulle otsa ja lausus:
"Jätke ta rahule. Ta kardab.
"Minge temast eemale. Andke talle ruumi.
"Miks sa inimesi hirmutad?
"Terve riik on piisavalt läbi elanud.
"Nüüd hirmutad rongis inimesi.
"Jah, ole uhke.
"Võtke need kuradi hambatikud suust!"
Kui esmalt ütlesin, et ma kardan,
mäletan, et teised täiskasvanud
vaatasid mulle otsa justkui:
"Jep, tema ilmselt sureb esimesena."
Kui mind aga rahule jäeti, mõeldi:
"Mina võinuks nii öelda,
"Ma olen terve aja kartnud.
"Viskasid mind pudeliga näkku. Ajuvaba!"
Ülejäänud reisi ajaks jäeti kõik rahule.
Passisid telefonis ja rääkisid omavahel.
Wellingborough' peatuses läksid nad maha.
Maha minnes pidid nad kõik minust mööduma.
Ei taha küll kiidelda, aga sain neli rusikat seitsmest,
päris hästi läks.
Oleks veel lahedam olnud,
kui minu ees vabandatud oleks, aga mis seal ikka.
Sa olid kõige hirmsam.
Jõudke kenasti koju.
See lugu oli, rohkem kui kõik eelnevad,
100% tõene.
Ma tean, et see ei kõlanud usutavalt.
Kõlab nagu metafoor sellele,
kuidas vahelehüüdjatega toime tulen.
Ei saaks öelda, et nad kõik mind rahule jätsid.
See on ainus lugu, mille peale mu terapeut küsis:
"Mille kohta sa veel valetanud oled?
"Nad ei jätnud sind rahule." Jätsid küll.
Kõik selles loos juhtunu
on täielikult tõsi.
Kui see mees karjus: "Su vanemad ei armasta sind,"
seda nägin tegelikult teises rongis
ja lisasin selle praegusele loole.
Aga kõik on tõestisündinud. Olen kõike seda päriselt näinud.
Et saaksime üksteist usaldades laiali minna,
ühe osa etendusest mõtlesin küll välja.
Räägin ausalt ära ja
saame kõik tõde teades minna.
Ainus vale oli see,
et Steven Minney polnud mu noorskautide ülem.
See polnud tõsi. Ta polnud mu ülem noorskautides.
Ta oli mu ülem skautides. Olin siis 15.
Ma ei tahtnud seda enne tunnistada,
aga nii see oli.
Ja ta nimi polnud Shere Khan. Ta nimi oli Steve
ja ma ikka ei pannud pilti kokku.
Suur aitäh teile. Hindan hüüdjaid.
Kui selle etendusega kaks aastat tagasi alustasin, ei teadnud ma,
mis selle eksperimendi tulemus on.
Otsustasin, et lasen publikul ükskõik mida teha,
seega sunniks see mind
tegelema aspektidega, milles ma nõrk olen,
aga ma ei teadnud, mis juhtub, kui ütlen teile,
et võite kõike teha.
Olen aru saanud,
et teete nagunii seda, mida tahate.
Ükski teist ei käitunud täna teisiti,
kui oleksite käitunud kindlate reeglite korral.
Nii palju olen ma aru saanud.
Kui hüüda tahtsite, oleksite hüüdnud
Kui ei, siis poleks.
Olen tuuril igat võimalikku tulemust kogenud:
kahe tunni vältel pea
täielikku vaikust
ning peaaegu lakkamatut naeru ja pidevaid vahelehüüdmisi.
Samuti ka omavahel sõnelevat publikut
ja lausa peaaegu vägivalda.
Aga iga tuur on nii läinud.
Ma ei ürita teid muuta.
Üritan enda reaktsiooni teile muuta.
Mu reaktsioon oli kunagi halb.
Keerasin iga olukorra üle võlli.
Kui te tänast etendust ei nautinud,
lohutage end faktiga,
et kunagi oli palju hullem.
Palju hullem.
Üritan enda eest nii laval kui ka muul ajal hoolitseda.
Laval saab enamust tööst tehtud.
Olen üritanud rohkem aega vabaks võtta.
Vajutan pidurit. Võtan sammu tagasi.
Käisin tüdruksõbraga puhkusel. Läksime nädalaks
Floridasse Disney Worldi.
Võtsin ka poisi kaasa.
Mõtlesite, et toon ta lavale,
aga mitte Disney Worldi? Ega ma mingi koletis pole.
Kõik, kes meie plaanist kuulsid,
küsisid:
"Mis? Ilma lasteta?"
"Oi, me võtame lapsed kaasa."
Mina võtsin selle poisi. Tema võttis tüdruku.
Meil kõigil oli lõbus.
Jooksime terve nädala ringi.
Sest minu jaoks...
Ma ei kavatse suhtenõuannetega lõpetada.
Oleme kõik erinevad.
Minu jaoks ei saada heas suhtes
ainult käesolevas hetkes omavahel läbi,
vaid saadakse ka läbi
erinevate minevikuversioonidega
teineteisest.
Sa ei pea nooremat ennast nende juuresolekul kaitsma,
sest nemadki armastavad teda
ning soovivad teda samuti kaitsta.
Tean,
et see pole naljakas. Polegi nii mõeldud.
Nii juhtub, kui naljad sünnivad armastusest.
See pole naljakas. See on etenduse kõige sitem osa.
Suur aitäh kõigile.
Olite toredad. Mul oli väga lõbus.
Järgmise korrani. Aitäh. Head õhtut!
Subtiitrid: Henrik Leif Haav TransPerfect Media jaoks