Downloaded from YTS.MX
Dober večer, ljudje Northamptoma
Official YIFY movies site: YTS.MX
in dobrodošli v šovu J. Acasterja, Provokatorji, dobrodošli
Preden začnemo, pa nekaj pravil.
Prvo.
James Acaster ne bo jezen, če ga občinstvo provocira,
klepeta, se igra s telefonom
ali je tišje, kot bi si želel.
Drugo.
James Acaster ne bo nikogar, ki ga ni provociral, izpostavil,
posebej ne tistih, ki gredo na WC,
na zrak, pijačo, domov ali zamujajo.
Tretje.
Jamesu Acasterju se ni treba odzvati,
če se noče, človeka pa lahko vrže ven samo,
če je nasilen ali uporablja sovražni govor.
Četrto.
Čeprav je skozi vso kariero
natančno nadzoroval dogajanje
v vsakem svojem šovu,
mora James Acaster sprejeti, karkoli se bo pač zgodilo.
V ŽIVO IZ GLEDALIŠČA DERNGATE NORTHAMPTON
PROVOKATORJI, DOBRODOŠLI
Pokažite jim, kako to gre.
Tako to gre!
Hvala, Northampton.
To je bilo izjemno.
Sem James Acaster, to je najboljši večer mojega življenja.
Poklicnega, seveda.
Naj vas najprej uvedem.
Govoril bom o najhujšem šovu v svoji karieri.
Bilo je na začetku poti. Zelen sem še bil.
Preden sem prišel do mikrofona,
me je prekinila pijana ženska.
"Hej! Mama ve, da si tako pozno pokonci?"
"Hej, kolega! Mama ve, da si tako pozno pokonci?"
"Hej, kolega, kolega!"
"Hej, kolega!"
"Ali mama ve, da si tako pozno pokonci?"
Skratka, to je zgodba o tem, kako sem nekoč, da bi utišal žensko,
ki me je provocirala, rekel, da je moja mama mrtva.
Pogledal sem jo in rekel:
"Moja mama je mrtva."
Nekateri bi rekli, da ni bilo treba, a dodal sem:
"Ne prav dolgo."
Nisem hotel, da me znova provocira.
Hotel sem, da moj odgovor
utiša žensko za celoten nastop.
In jo je, mimogrede.
Pa tudi preostalo občinstvo,
ki je bilo zgroženo,
da mali na odru izvaja stand-up,
ko pa mu je nedavno umrla mama.
Sanja se mi ne, zakaj sem to storil.
Na koncu se mi je zdelo noro.
"Kaj si pa mislil? Kaj si storil?"
Šele v zadnjih letih sem ugotovil.
Ja, se mi je zdelo.
Včasih ti da več gotovosti,
da vse odjebeš takoj na začetku.
Vsaj nisem bil jaz kriv.
Danes me je provociral mikrofon.
Imenuje se Provokatorji, dobrodošli
Velja tudi za tehnike.
Če me želijo potunkati, me lahko.
Ugodili so mi.
Naj čestitam
še vsem vam za to.
Vsi smo slišali.
Ko sem začel govoriti,
ste vedeli, da je mikrofon pokvarjen.
"Ta mikrofon ne dela. Snema."
Vsi ste bili osredotočeni na to, kar sem govoril,
misleč: "Tukaj smo zate, stari.
"Zasmejali se bomo vedno, ko bi se morali,
"čeprav je neprijetno za ušesa."
Najboljši nastop sem imel lani,
v zadnjem delu londonskega taksija.
Pozno sem se vračal domov in taksist se je obrnil nazaj.
Rekel je: "James, že dolgo vozim taksi.
"Odločil sem se, da grem v Norfolk.
"Rad bi bil bližje hčeri."
Rekel sem, da je to lepo, ampak ali ve,
da bo moral za taksista v Norfolku
opraviti res stroge izpite?
"Vse poti okrog Norfolka moraš poznati.
"Imena vseh ulic, cest,
"vse moraš znati iz glave."
"Res?"
"Ja, ja, ja.
"Imenuje se ...
"Norovnica."
Ne skrbite, če niste razumeli.
Večina ljudi, ne razume.
Temu se reče slaba šala.
Kar dajmo ...
Ves čas jo pripovedujem, redko se dobro izide.
Najslabša je od vseh,
vsak slehern večer.
A povem vam jo, ker mi še nobena ni uspela,
kot ko sem to povedal taksistu.
Narejena je bila zanj.
Tako se je režal, da je bilo res nevarno.
Do doma se je vračal k njej,
se spet režal in na glas ponavljal "Norovnica".
Rekel je, da bo šalo povedal sodelavcem
in da sem smešen.
To je bilo lani.
A prvič v življenju
sem pomislil,
da bi lahko bil stand-up komik.
Rad bi govoril o dobrem nastopu,
zato moram najprej o enem malo slabšem.
David Byrne je na Broadwayu igral Ameriško utopijo.
Izjemna glasba, koreografija.
Končal je z govorom o tem,
kako pomembno je voliti.
Nato se je spustil zastor
in v lepem gledališču so se prižgale luči.
Bil sem v drugi vrsti in par pred mano je takoj vstal.
Hipsterja srednjih let. Bela.
Obrnila sta se in pogledala v občinstvo.
Nihče še ni vstal.
Spogledala sta se in začela ...
"Voli, voli, voli,
"voli, voli, voli,
"voli, voli, voli."
Nihče jima ni pritegnil
in to je bil najboljši šov.
David Byrne: številka dve.
Prekleta butasta kretena: številka ena.
Tam sem bil v prvi vrsti, v drugi za Davida Byrna.
Dajmo, Kermit!
"Dajmo, Kermit?" O, stari.
Zakaj sem oblekel to?
Uspelo ti je.
Ne morem verjeti.
Zdelo se mi je kul.
Ampak prav imaš, videti sem kot žabec Kermit.
Res ti je uspelo.
Pečen sem.
Veste, kako je biti pečen?
S kamermanom tam?
Ta tip je stal tik ob odru
med mojim najhujšim trenutkom.
Pravkar so mi rekli Kermit.
Žabec Kermit ... Veste, kdo je Kermit?
Zelen je.
Zelena žaba.
V zeleno sem oblečen.
Vso žalost mi vidi v očeh.
Bolje gre, kot ko je ženska zavpila,
ali mama ve, da sem ob tej uri še pokonci.
Nisem še rekel, da je kateri od staršev umrl.
To je moj mejnik.
Sem rekel, da je sorodnik umrl? Ne?
Uspešen večer.
Res ne vem, zakaj sem to
takrat rekel. Noro se mi je zdelo.
Šele zadnja leta dojemam, zakaj sem to storil.
Zadnja leta smo vsi
veliko razmišljali o sebi.
V času zaprtij smo se veliko naučili o sebi.
Jaz sem se naučil ...
Naj vam to ne pokvari
tega šova. V redu je.
A med zaprjem sem se naučil,
da ne maram stand-upa.
Kar, mimogrede, ni čudno.
Ni čudno, če ne uživaš v stand-upu.
Veste, zakaj
nihče od vas ni stand-up komik?
Enako.
Strinjam se z vami. Prav imate.
16 let sem potreboval, da sem dojel.
Pred 16 leti sem bil pred prvim nastopom
v majhnem pubu v Ketteringu.
Ravno sem hotel na oder, ko je k meni stopil natakar.
"Ej, stari, nekaj ti povem
"pred prvim nastopom.
"Vznemirjenost in živčnost
"sta kemijsko gledano v telesu enako čustvo.
"Od tega, ali si pozitiven ali negativen človek,
"je odvisno, kako ga boš dojel."
Če pogledam naokrog,
vidim, da ste vsi pravilno razumeli, da je to laž.
Jaz nisem imel te sreče.
"Hvala, pameten natakar. Dobro je vedeti."
Več kot 16 let
sem si večino večerov v letu ob odru govoril:
"Vznemirjen sem.
"Delam, kar imam rad!"
Ljudje so mi velikokrat rekli,
da sem pogumen, da sem stand-up komik.
"Res si pogumen." "Jaz ne bi zmogel."
"Pogumen si."
Vsakič jim vrnem kompliment.
"Nisem pogumen! O čem ti to?
"Preveč vznemirjen sem, da bi bil pogumen."
Zdaj, ko vem, kako me je vsak večer strah,
vam povem, da sem pogumen kot šus.
Briga me, če zveni arogantno.
Pogumen sem, da to počnem.
Ne kot gasilec ali vojak ali kaj takšnega.
Reševalec iz vode? Seveda.
Pogumen sem kot reševalec iz vode.
Na bazenu, ne tisti na morju.
Ne na morju.
Leta 2019 sem imel svojo največjo turnejo.
Prostori, dolgi kot moje ime,
čisto prvič.
90 % leta na poti.
Na začetku sem sanjal o tem.
V majhnem pubu v Ketteringu.
A štiri večere od petih sem prišel na oder
s svojim programom, podrobno zapisanim.
Še preden sem prišel do prve prave šale,
me je nekdo visoko zgoraj, da ga nisem niti videl,
zmotil s čim takšnim:
"Sem rekel, da bom!"
"Sem rekel, da bom."
Vedno, ko se je to zgodilo,
sem tistega človeka izpostavil pred vsemi.
Rekel sem nekaj navihanega. "Utihni, prekleto."
"Nikoli več ne pridi, prekleto." To je smešno.
Ali klasika: "Jebi se."
To je dober odgovor, če si predrzen komedijant,
če si Frankie Boyle in to ustreza tebi kot človeku.
Če pa hodiš po odru: "Nedavno sem jedel marelice.
"Zadavi se z njimi, kurbež! Upam, da umreš!"
Je to precejšen zasuk. To ni nikomur všeč.
Zelo težko ga vključiš
v šale o proizvodnji medu,
ko rečeš kaj takšnega.
Kričal sem na preglasne.
Tudi na pretihe.
Nič ni bilo dovolj dobro zame.
Če je bil en človek videti zdolgočasen,
kar je, mimogrede, moja krivda,
sem ga uničil.
Ostalo občinstvo se je lahko režalo,
popolnoma vsi. A če me je en človek gledal tako ...
Mimogrede, jaz vse gledam tako.
Tako gledam najbolj smešnega komika, kar jih je.
Nish je dober.
Mislim, da sem se v občinstvu dvakrat režal,
obakrat v kinu.
Smejal sem se, ko je Jack Black brcnil psa z mosta
in ko je Mini-Me naskočil laser.
Takrat se je ta prefinjen tip
smejal skupaj z drugimi
in vsak večer se jezim na vas.
V tem nisem sam. Večini komikov ni prav,
če se ne smejete njihovim šalam.
Skoraj vedno krivimo vas.
Postanemo napadalni.
Rečemo kaj takšnega:
"Se opravičujem. Je bilo preveč?"
"So moje ekstremne misli preveč
"za vaše majhne snežinkaste možgane?"
Nikoli ne rečemo: "Oprostite,
"Sem napisal slabo šalo, jo slabo povedal?"
Nedavno sem gledal komedijanta, ki je rekel: "Oprostite.
"Smo zgodaj užaljeni, kaj?
"Naj vam povem nekaj o komediji.
"Komedija vedno pride iz ljubezni, prav?
"Nikoli iz sovraštva."
Sedel sem zadaj in pomislil,
da nisem čisto prepričan o tem.
Jaz bom gotovo šel domov
in napisal točko o tem.
In ne iz ljubezni, vam povem.
Sovražim tistega tipa. Upam, da je mrtev.
Res. Upam, da on in njegovi oboževalci kmalu umrejo.
To upam.
Upam, da se to zgodi.
Upam, da vsi padejo v luknjo,
isto luknjo, en za drugim.
Upam, da bodo plesali med vajo svobode govora
in padli v luknjo kot Slinky.
Upam, da se to zgodi.
In da se bodo ves čas pritoževali, da so bili utišani
in se bodo zaletavali drug v drugega kot domine.
Upam, da bo tako. To je smešno.
Mislim, da je to smešno.
To je komedija.
Vem, da se spravljam na komedijante,
kot da slabo občinstvo ne obstaja.
Seveda obstaja. Bil sem del njega.
V najslabšem občinstvu
sem bil pri 13 letih.
Šolski zbor.
Bolj je bila napačno kupljena karta.
Iz še danes neznanega razloga
so naročili inštruktorja joge,
ki je govoril o prednostih redne vadbe joge.
Ne vem, če ste kdaj imeli 13 let.
Najbolj prožen človek na svetu ste.
Manj kot raztezanje spoštuješ samo
nekoga, ki je vsaj približno veren.
Raztrgali smo ga na koščke.
Ko je stopil na oder, smo prepoznali,
da je fizično močan, a psihično šibak.
Najbolj bedno, kar lahko rečeš
svojemu občinstvu, je,
kot je rekel on: "Prosim, otroci,
"če ne boste nehali vpiti, vam ne bom povedal skrivnosti."
Še vedno mi gre na smeh. Krasno.
Tako žalostno.
"Ne bom vam povedal svojih skrivnosti."
To niso skrivnosti, starec!
To niso skrivnosti. Kar en tip iz Ketteringa si.
Vse, kar veš o jogi, je javno znano, Derek.
A škoda.
Všeč mi je bilo, ko so v šolo prihajali zunanji.
Te dni sem imel najraje.
Ko sem imel pet let, je v razred prišla moja babica
in govorila o kolovratu.
Tudi zame ni bilo normalno.
Nič vam ne znam povedati. Žal.
Ne vem, zakaj je bilo tako.
Pet let sem imel.
Vse se mi je dogajalo prvič.
Pozneje sem ugotovil, da je bilo čudno.
A do takrat je že umrla.
Nisem je mogel več vprašati.
Zato sem vprašal starša in rekla sta,
da nič ne vesta o tem.
Skrivnost je nesla v grob. Res jo spoštujem.
Od doma je prinesla velik lesen kolovrat.
Postavila ga je pred nas.
35 petletnikov
je sedelo na tleh pred njo. Ona na stolu.
Ne vem točno, o čem je govorila.
Nekaj o tem,
kako ji je všeč.
Spomnim se zaključka.
Na koncu je rekla:
"Kdo bi prišel sem in poskusil?"
Od tistega trenutka
si bom do konca življenja
želel presti pred občinstvom.
To željo imam globoko v srcu.
Dvignite mi roko.
To je ena tistih zgodb.
Sprijaznimo se. Ni mi je treba končati.
Veste, kako se konča.
Veste vsaj, kaj sledi.
Veste, da ni izbrala mene.
Seveda ne. Izbrala je tri druge otroke,
jaz pa sem klasično izbruhnil v neutolažljiv jok.
Ponorel sem.
Jokal kot dež. Kot dež!
Zajela jo je panika.
"Mislim, da imamo čas še za enega.
"Pridi sem, James.
"Čeprav te vidim vsako nedeljo
"in te ni kolovrat nikoli zanimal."
Prebijal sem se čez sošolce.
Še deset jih je bilo, solze so kapljale po njih.
Ves mehak sem bil, poln čustev, najbrž.
Zato nisem mogel stati pri kolovratu,
kot so drugi otroci, in prav uporabljati pedala.
Potiskala ga je babica.
Posadila si me je na kolena.
Zvijal sem se sem in tja.
Z eno roko držal volno.
Jokal sem proti sošolcem.
Res predolgo.
Ne bi ji bilo treba porabiti toliko volne.
Saj je ne prodajamo. Počasi, babi.
Pomembno je poudariti,
da sem bil takrat prvič pred občinstvom.
Ko sem terapevtu povedal zgodbo,
je rekel:
"Mhm, ja.
"Zato, James. Od to izvira vse.
"To pove vse o tebi.
"Ta zgodba je zelo pomembna
"To si moraš zapomniti.
"Ne smeš pozabiti, da vsakič, ko stopiš na oder,
"pred občinstvo, tam nisi sam.
"Na njem je tudi fantek.
"Zaščiti ga moraš."
Kar je po moje
težje kot to, kar sem počel.
Stand-up komedija je že tako težka.
Zdaj moram še zaščititi fantka.
Nič čudnega, da sem s seboj vzel varnostnika.
Nekdo me provocira ...
"Samo fantek je! Pusti ga!
"Za mene, fant. Zaščitil te bom."
Zaščititi moram fantka, stari.
Tudi skozi leta.
Zaščititi moram petletnika,
ki je sedel pri kolovratu.
A tudi šestletnika,
ki je gledal v ogledalo v spalnici staršev
in vadil izraz princa Charlesa.
Ta fant potrebuje veliko zaščite.
Najbolj čuden trenutek
in samo jaz sem bil tam.
Hudo je bilo.
Sedel sem na postelji, zaprl vrata. Gledal sem v ogledalo.
Da bo jasneje. Sodeloval sem v šovu talentov
in rekel, da znam oponašati ljudi, pa tega nisem znal.
Imel sem šest let. Torej sem bil lažnivec. Pa kaj.
Nisem vedel,
da še noben šestletnik ni nikogar dobro oponašal.
Ne vem. Nihče od vas ne ...
Nihče ne pozna šestletnika, ki bi bil dober v tem.
Šestletnika, za katerega
bi rekel: "Poznaš Johnovega malega?
"Izjemno oponaša McConaugheya.
"Poslušaj ga."
Prav, prav.
Ja, saj je dober!
V Northamptonu si jim všeč!
Na celotni turneji nisi dobil aplavza, mali!
Bi še malo oponašal McConaugheya zanje?
Prav, odlično!
Razturaš.
Bi še, preden greš?
Daj Pravega detektiva z McConaugheyem.
Čas je raven krog.
To pa je črni hec za otroka.
Odlično opravljeno.
Ni jim bilo všeč. Preveč črno je bilo.
Šala z Wall Streeta je bila zabavna,
a "čas je raven krog" je malce preveč.
Čas je raven krog.
James! James.
Živjo, Jilly.
Živjo, kako si?
Lahko vzameš mikrofon?
Ja, seveda.
Zdaj bomo zamenjali sceno.
Poznamo še kateri McConaugheyev film?
Dajmo Klub zdravja Dallas.
Govor, ko je dobil oskarja,
tega se spomnim. Ker ga je dobil.
Ves čas razmišljam o njegovem govoru na odru.
Ko sem bil otrok,
me je znanec vprašal: "Kdo je tvoj junak?
"Kdo je tvoj junak?"
Jaz pa sem rekel: "Jaz čez deset let."
Čez deset let sem ga znova srečal
in vprašal me je:
"Si že svoj junak?"
Rekel sem:
"Niti slučajno."
On pa: "Prav. No, kdo je zdaj tvoj junak?"
Razmišljal sem.
Nato pa rekel: "Jaz čez deset let."
Vedno bom sam svoj junak čez deset let.
Hvala za to nagrado in hvala Akademiji.
Res hvala.
Živjo. To je to. Dajmo.
Šest let imam in točno to sem nekoč naredil.
Spomnim se.
Vtisnilo se mi je v spomin zaradi sramu.
"Živjo. Sem princ Charles.
Dolgo je trajalo,
ampak zdaj pride premor.
Na polovici poti smo. Premor bom naredil,
ker niti slučajno
nihče ne bo uganil, kaj sledi.
"Živjo, sem princ Charles.
"To je mačka."
In tako dolgo je trajala
moja kariera posnemovalca.
Pravilno razmišljate,
da sem naslednje jutro
odkorakal naravnost v šolo
in ponovil znano frazo:
"Živjo, ga. Weaver.
"Rad bi se odjavil s šova talentov.
"Zakaj? Ker nimam talenta."
"Ker nimam talenta."
To je bila moja glavna ugotovitev.
Sploh še nisem bil na odru, na pravem šovu.
"Nimam talenta."
Če ste me kdaj videli na kakšnem šovu
tekom let, in najbrž me kdo je.
Ste na šovu, ki se odvija kar dobro,
potem pa kar iznenada, sploh ne razumete,
ker ste samo občinstvo, začnem govoriti,
da je ta šov zanič.
"Ta šov je zanič. Beden je."
Vedite, da niste vi krivi.
Večino večerov pogledam v občinstvo
in vidim sebe, starega šest let, kako me gleda nazaj.
"To pa že ni princ Charles.
"Zakaj govoriš o mački?"
Seveda so pasja družina.
Corgije imajo! Corgi...
Lahko bi bilo huje!
Lahko bi bilo huje?
Lahko bi bil princ Andrew v 90. letih!
Kaj? "Lahko bi bil princ Andrew v 90. letih."
Aplavz za pedofila.
Ali bi ...
Kako ti je ime? Človek-provokator?
- Danny. - Danny, ja.
Izmišljeno ime. Danny?
Lahko posnemaš
princa Andrewa v 90. letih?
- To ne bi bilo pametno. - Ne bi bilo?
To bi on moral reči v 90. letih.
Dobro bi bilo.
Veliko težav bi nam prihranil.
Zaščititi moram osemletnika,
ki je, kar se tega tiče,
družinskega psa prijavil v pasji šov.
Sploh nisem vedel za ta šov,
ko sem se zjutraj zbudil.
Z družino smo se sprehajali po gozdu
in prišli do jase.
Amaterski pasji šov se je kar začel.
Nisem vedel, da bo.
Ljudje so sedeli na odejicah in ga gledali.
Takoj, ko sem sedel na travo,
sem si zaželel, da bi do konca svojega življenja
sodeloval v amaterskih pasjih šovih.
V srcu sem si vedno želel le to.
Takrat sem s seboj imel psa,
a ni bila ravno
"pripravljena na tekmovanje".
Majhna jazbečarka,
najmanjša iz legla.
Ko smo jo dobili od neke gospe,
je bilo v leglu kup zdravih majhnih kužkov
in eden, ki je bil še manjši
kot vsi ostali, z zvito hrbtenico,
repom naravnost navzgor
in ušesoma kot ročajema.
Kot družina smo se strinjali,
da moramo vzeti tistega
ali pa nas bo do smrti skrbelo zanj.
Oče je leta nasprotoval temu, da bi imeli psa,
a smo ga omehčali.
Rekel je: "Prav, lahko ga imate, a pod enim pogojem."
Najstarejši sem bil. Vsi osnovnošolci.
Mislili smo, da bo pogoj
povezan z odgovornostjo.
Da moramo pospravljati za njim, ga hraniti.
A ta 40-letnik je rekel:
"Lahko ga imate pod enim pogojem.
"Jaz mu bom dal ime."
Trenutek, ko spoznate,
da so tudi starši majhni otroci?
Hotel mu je dati ime. Krasno.
In dal mu je ime, ki bi mu ga dal otrok.
Mini jazbečarka
je postala ... Mini.
Ljubko,
a ni mu bilo treba postaviti pogoja.
Trije osnovnošolci.
Naši predlogi so bili Mini, Jazbec in Pes.
Ne bi se ti bilo treba vmešati, David.
Kar mirno.
Jasno je bilo, da nismo impresionirani, zato je rekel:
"Ne napiše se, kot mislite."
Kako pa, kolega?
"M, I, dvojni N, E, Y."
Mama ga je vprašala, zakaj tako.
Takrat je učil v šoli.
"Ker sem pred 10 leti učil fanta,
"ki se je pisal Steven Minney
"in se je priimek tako črkoval."
Spomnim se, da sem bil zmeden in jezen.
Nič hudega nisem mislil,
kot si predstavljate.
Provokacija s princem Andrewom
vam je vsilila neke misli.
Takoj, ko smo šli iz sobe, je mama gotovo rekla:
"Kdo je bil ta fant in zakaj ti toliko pomeni?"
Zagotovo je bilo tako.
Za nas je bil očka čuden.
"Čudnega očka imamo."
Zdaj imam 39 let.
Skoraj toliko sem star, kot je bil on.
Skrbi me, da se spreminjam vanj.
Ker se mi zdaj zdi smešno.
Objektivno smešno.
Res smešno.
Poimenovati psa otrok
po popolnoma drugem otroku, ki ga sploh ne poznajo
in ga nimajo kam umestiti.
Ker je to naredil,
sem vsak dan razmišljal o Stevenu Minneyju.
Jaz, moja brat in sestra
smo se ves čas pogovarjali o njem.
Dolge pogovore smo imeli,
ugibali, kakšen je kot odrasel.
"Mislita, da Steven Minney še živi v soseski?"
"Kako, mislita, se Steven Minney preživlja?"
Izvedel sem, kaj se je zgodilo s Stevenom,
ko sem imel deset let in sem šel k skavtom.
Preobrat vseh preobratov je bil,
da je bil Steven Minney vodja skavtov.
Čisto naključje.
Vem, da je Kettering majhno mesto, a to je bilo noro.
A šlo je za to.
Nisem vedel, da je Steven Minney moj skavtski vodja.
Če ste kdaj bili član, to že veste.
Skavti se ne kličejo s pravimi imeni.
Pravijo si ...
Če niste bili nikoli član,
pazite, ker bo to zvenelo noro.
Kličejo se z imeni iz Knjige o džungli.
Počakal bom, da se navadite
živeti v svetu, kjer je to res.
To je resnična zgodba.
Kličejo se Bagheera, Akela.
Z lepšimi imeni za pse, kot je Steven Minney.
Tako si pravijo.
Zato smo jih morali tudi mi.
Kot otrok sem moral po odraslega
in reči: "Živjo, Baloo. Kako si se imel?"
"Dobro, hvala.
"Zdaj naredi z rokami znak
"in mi povej, kako rad imaš kraljico."
"Potrudil se bom."
Kot 10-letnik sem moral recitirati to.
Vsak teden sem moral reči: "Potrudil se bom,
"da bom opravil dolžnost do Boga in kraljice."
Če tega nisem rekel,
se nisem smel igrati z žogo iz pene.
Sanjalo se mi ni,
da je bil Shere Khan Steven Minney.
Dokler ni nekega dne k skavtom pome prišel očka.
Začel je klepetati s Sherom Khanom.
Stal sem na hodniku in ju čakal,
da zaključita. Pol ure sem čakal.
Vsi drugi skavti so že šli.
Vsi drugi vodje,
kralj Louie in krdelo, so šli.
Očka me je peljal domov.
Rekel je:
"Veš, s kom sem klepetal?"
"Ja, očka.
"Ime mu je Shere Khan. Vsak teden ga vidim.
"Bolje ga poznam kot ti."
"Ne. To je bil Steven Minney."
"Tisti Steven Minney? Se šališ?
"Če si si izmislil, ni smešno.
"Po njem smo poimenovali jazbečarja?
"Misliš resno?
"Misliš res resno?"
"Ja. To je Steven Minney,
"po katerem sem poimenoval psa."
Seveda mi ni rekel:
"Ne povej tega Stevenu Minneyu.
"Odrasli niso tako navdušeni kot otroci,
"da nekdo po njih poimenuje psa."
Ves teden sem čakal,
da bom v torek popoldne videl Stevena Minneya.
Hvalil sem se bratu in sestri.
"Te dni si pravi Shere Khan.
"Dobro ga poznam."
Prišel je torek in skavti.
Prezrl sem vse kolege, ki so me pozdravljali.
Naravnost k njemu.
Ti si Steven Minney.
M, I, dvojni N, E, Y.
Psa smo poimenovali po tebi. Steven Minney.
Majhna in kilava je.
Oče te ni nikoli pozabil.
Ko smo kupili psa, se je strinjal pod enim pogojem.
"Ime mu bo Steven Minney,
"po fantu, ki sem ga učil pred 10 let. Z dvojnim N."
Vsak dan mislim nate.
Moja sestra misli, da si našel ljubezen.
Sedel sem v travi in gledal pasji šov.
Steven Minney, jazbečarka,
je sedela ob meni.
Staršema sem rekel:
"Mami, očka, lahko Steven Minney sodeluje v šovu, prosim?"
"Res bi rad."
Strinjala sta se, ker ni nič stalo
in jima je bilo vseeno.
Spomnim se, da sem šel do mize za prijavo
in večina kategorij je bila odvisna od videza.
Pes je bil v naših očeh čudovit,
a vedel sem, da ti ljudje tega ne bodo razumeli.
Zato sem našel navihano kategorijo:
"Pes, ki najboljše maha z repom."
Steven Minney je doma vedno mahala z repom,
ves čas. Vedno.
To je še ena zgodba,
ki mi je ni treba končati.
Veste, kako se konča.
Jasno vam je, da ne tako:
"In potem sva zmagala."
Veste, kaj bo.
Na odru so štirje odrasli, njihovim psom se meša.
Moj pes je kot nagačen,
dela se pridnega,
odrasli na odejicah pa s prstom kažejo name
in se krohotajo.
Potem sem storil to, po čemer sem znan:
bruhnil v jok.
Po tem sem bil znan.
Ljudem moraš dati, kar želijo.
McCartney ne poje Blackbirda? Pa kaj še.
Vedno sem jokal.
Jokal sem pri kolesu sreče,
na pasjem šovu,
ko sem izvedel, da je Jezus umrl.
"Velika trojica", kot so nam pravili.
Ko smo izvedeli, da Jezusa ni,
sem jokal najbolj v življenju.
Grdo je bilo.
Imel sem štiri leta.
Vzgajali so me kot kristjana,
a mi tega ni nihče povedal.
Vedel sem samo, da imam prijatelja, ki me ima zelo rad.
Življenje je bilo za Jamesa Ancasterja lepo.
Štiri leta, cerkev na veliko noč.
Vznemirjen sem bil.
To je bila moja družba.
Nisem še hodil v šolo.
Še vedno se mi je zdelo, da je kul biti kristjan.
Šel sem v kul cerkev, kjer so bili kul otroci.
Na veliko noč so vsi malce bolj praznovali kot sicer.
Veliko nas je bilo.
Rekel sem: "Bodi hvaljen. Zato hodimo v cerkev.
"Kaj praznujemo?
"Očitno nekaj izjemnega."
Vsaka pesem, ki jo je igral rock bend,
ker je bila takšna cerkev.
Vsaka pesem rock benda
je govoril o njegovi smrti.
"Umrl je!"
Štiriletni jaz je sedel tam in ...
"Upam, da ne govorijo o komer mislim, da govorijo."
Solze so mi tekle vodoravno. Tako se spomnim.
Silile so me iz kongregacije,
vse in povsod, vse naenkrat.
To je bilo nevarno!
Tega še nisem delal s štango.
"Jezus, reši me."
Spet sem nazaj.
Spet sem nazaj. "Če si tam,
"oprosti za to točko.
"Prosim, reši me."
Spomnim se, da sem udaril v zid
in padel na kolena. Jokal sem, se zvijal,
hudo sem jokal.
Nato je šel mimo mene neki starec.
Rekel je: "James, si dobro?
"Zakaj jokaš, kolega?"
"Jezus je mrtev!"
- "Jezus je umrl." - Kvarniki!
Kaj? "Kvarniki?"
Ne boste verjeli, kaj se zgodi potem.
Nočem vam česa pokvariti,
a mislim, da sloni na trilogiji Matrica.
Mislim, da so idejo dobili v trilogiji Matrica.
"Kvarniki."
Ko bi vsaj rekel "kvarniki".
Pa ni. Rekel je:
"Ne skrbi. Umrl je zate."
"Oprosti, kaj imam jaz s tem? O čem pa govoriš?
"Zakaj je umrl zame? Zakaj je Jezus umrl zame?"
"Zaradi vsega slabega,
"kar si mislil, rekel in naredil.
"Ja, zato so ga javno usmrtili.
"Veš, kaj je križanje? Razložil ti bom, James.
"Star si štiri leta
"in nisi moj otrok.
"Razložil ti bom podrobno, kot bi gledal Mela Gibsona,
"ki so ga križali.
"Veselo veliko noč."
Če gledate ta šov in razmišljate,
da so te zgodbe malo verjetne.
"Ne razumem, zakaj je odrasel človek
"toliko krivde in sramu prenesel na trivialne zgodbe."
Ne pozabite, da so mi pri štirih
najboljšega prijatelja ubili Rimljani.
Še nekaj pozitivnega o tisti cerkvi.
Če je kdo oboževalec.
Pri sedmih letih sem tam
imel svoj prvi šov.
Prvi nastop pred pravim občinstvom.
Bila je komedija. Presenetljivo, vem.
Jaz in očka.
Napisal jo je očka
in se postavil v vlogo Boga.
To je edina stvar, ki sem jo povedal psihiatru
in ga je res nasmejala.
Ko sem mu govoril o pasjem šovu, ni rekel ...
Naj bo jasno. Zelo dober je.
Ni rekel:
"No, James, ne smeš pozabiti,
"da na odru pred občinstvom
"nikoli nisi sam.
"Vedno je s tabo jazbečarka."
Tega ni rekel,
a se vsak večer vseeno počutim tako.
Vedno, ko sem na odru,
pazim na tistega fantka,
tukaj pa je jazbečarka,
ki sploh ne sodeluje.
Ko se spravim na vas, ker se ne smejite,
vam hočem povedati,
da mahajte z repom, Steven Minney, prosim!
"Prosim, mahaj z repom, Steven Minney! Butasta sva videti.
"Butasta, Steven Minney.
"Steven Minney, butasta sva."
Takrat me je po nastopu najbolj sram.
Vsa ta leta.
Ko se moram obrniti na občinstvo, ker se ne smeji dovolj.
Nerodno je, kolikokrat sem moral.
Sram me je.
Najbolj sem nazijal občinstvo, da so pretihi,
ko so me nekoč najeli,
da bi predšolskim otrokom prebral zgodbo Roalda Dahla.
Za dogajanje obstaja veliko razlogov.
2018 so me najeli za branje
Jurijevo čudovoito zdravilo otrokom.
Ta knjiga mi je spremenila življenje.
V otroštvu mi je mama
prebrala Jurijevo čudovito zdravilo.
To je bil uvod v komedijo.
Nisem vedel, da je svet smešen.
Vsi se boste spomnili, zakaj imate radi komedijo.
Jaz zaradi tiste knjige. Krohotal sem se.
Nisem vedel, da ta občutek obstaja.
Ko sem bil leta 2018 torej na poti na Dahlov dan,
sem imel v glavi nerealistična pričakovanja.
"Najbrž bom tem otrokom danes spremenil življenje."
To je najbrž mislil
tudi tisti učitelj joge na moji šoli.
Vse iz te zgodbe si zaslužim.
To je bil poseben dan. 18. september,
ki je dan Roalda Dahla.
Vem, da vas večina to ve.
Rezervirali so grad v Cardiffu.
Vsaka soba v gradu
je bila za drugega človeka,
ki je otrokom bral drugo zgodbo Roalda Dahla.
Zveni krasno, v praksi pa je pomenilo,
da sem v stolpiču bral Jurijevo čudovito zdravilo
v smrtni tišini in ves čas poslušal,
kako se Floella Benjamin veliko bolj zabava spodaj.
Razturala je s Čarlijem in tovarno čokolade,
režali so se in ji ploskali.
Sedel sem na stolu.
Na tleh pred mano je sedelo 35 otrok.
Če ste pozorno poslušali,
vam ni treba razlagati, zakaj me je to živciralo.
Res sem bil dober.
"Nato je Jurij dal zdravilo babici,
"ki je tako zrasla, da je prebila strop."
Vsi so kar ...
Bili so kot jazbečarji.
Slišal sem samo:
"Kaj dobiš, ko se naveličaš sladkarij?"
iz spodnjega prostora.
Znorel sem,
ko sem moral oponašati,
in ne vem, če je sploh povezano,
babico. Če vas je treba spomniti,
v knjigi ona dobi zdravilo.
Tako zraste, da prebije strop.
Še kar raste. Prebije streho,
v katero se zatakne. Nočem biti kreten,
ampak to je res smešno.
Vem, vas vaše babice niso zamorile, kot je mene,
ampak smešno je, ko se to zgodi starcu.
Smešno je. Obtiči v strehi.
Bi provokacijo od tukaj?
Bi eno od tam? Nekaj ti povem.
Seveda, od najbolj vljudnega človeka na svetu.
Z veseljem slišim provokacijo od tam.
- Kako ti je ime? - Stuart.
Stuart. Živjo, Stuart.
To je lepa, uradna predstavitev pred provokacijo.
Res mi je všeč.
Izvoli, Stuart. Provociraj me.
Potrebujem čas za razmislek.
Ja, seveda.
Cenim, da boš malce razmislil.
To je ...
To je zaokrožen človek.
Ne vidimo ga, a vemo, kako je videti.
"James, bi rad provokacijo od tukaj?"
Takoj je bilo smešno.
In da veste, težko se je domisliti
smešnega uvodnega stavka.
To je zelo težko.
Smešno je bilo. Izvirno.
Povedalo nam je, kdo je.
In potem je takoj rekel, da mu je ime Stu.
"Ni kar vlekel naprej.
"Povedal bom, da sem Stuart, Vem, kaj imam."
"Kaj je provokacija?"
"Lahko malce razmislim?"
To je res smešno.
Bi provokacijo od spodaj?
Ali bi provokacijo od spodaj?
Te že posnemajo.
Tako dober si.
Veš, kako dolgo sicer traja?
Za večino traja več kot desetletje,
da se iz senc pokažejo posnemovalci
in vidimo svoj vpliv v svetu komedije.
Ti pa poveš prvo šalo
in nekdo v prvi vrsti te že posnema.
"Jurij!" To je babica. Gremo.
To je babica.
Berem otrokom.
In takrat sem znorel.
"Jurij!
"Ti bedni mali črv!
"Ogabni fant!
"Takoj me spravite stran!"
Potem sem rekel:
"Vam je všeč ali ne?"
Predšolskim otrokom!
Tako negotov sem.
V ponedeljek zjutraj naj bi govorili:
"Hej, kaj ste počeli na dan Roalda Dahla?"
"Poslušali smo Jamesa Acasterja.
"Je že v redu."
Prihaja najslabši del.
To je bila prva od šestih skupin otrok,
ki sem jim moral brati.
Kvarnik! Pri vseh sem znorel.
Pri zadnji sem prišel do zadnjega poglavja
brez komentarjev.
Skoraj sem že bil na poti domov,
pogledal sem otroka v prvi vrsti
in z mirnim glasom rekel:
"Spet tišina. Krasno."
To ga bo spremljalo celo življenje.
Za vedno bo ta otrok.
Odrasel bo, postal velik,
šel bo na neki šov. Komedijant bo povedal šalo,
ne bo pravega odziva.
"O, ne. Tišina ni dobra.
"Kermit!"
Vsi se vrtimo v krogu.
Nihče se ne poboljša.
Nihče se nič ne nauči.
Samo podajamo si bolečino.
Tudi jaz si moram to zapomniti,
ko sem tukaj.
Prioriteta številka ena:
zaščititi moram fanta. Seveda.
A ne bi bilo prav,
če ne bi priznaval dejstva,
da imate vsi s seboj mlajše različice sebe.
Vsi so tu, v vaših naročjih.
Nekateri jih čuvate.
Drugi spet ne.
Zato je vsaka komedija,
gledano s čustvi, sranje.
Na vsakem nastopu sem otrok, ki čuva druge.
Tommy Pickles. To je to.
Sem Tommy Pickles, ki se trudi, da ni Angelica.
Na vseh nastopih.
Za enega otroka, ki je jokal ob kolovratu,
obstaja 35 otrok, ki so morali sedeti tam
in gledati otroka, ki joka pri kolovratu.
Mislite, da to ni vplivalo nanje?
Odrasli bodo, sedeli v občinstvu, se vprašali:
"Zakaj sem živčen za nastopajočega?"
"Zakaj?
"Upam, da dobro prede.
"No, govori dobre šale. Kaj, hudiča?
"Sem res to rekel?"
O vseh zgodbah, ki sem vam jih povedal,
sem veliko premišljeval,
predvsem med zaprtji.
Mislim, da smo takrat vsi veliko premišljevali
o službah in odnosu do njih.
Ne bom trdil, da smo imeli enake izkušnje.
Jaz sem bogat.
Mislim, da je to pomembno priznati.
Torej ...
Naveličan sem znanih,
kar sem in bom do smrti,
ki so se med zaprtji počutili pomembne. Od njih
smo slišali, kako je med zaprtjem. Od znanih.
Včasih je najhuje, ko povedo,
da zdaj vedo, kaj je pomembno
in lahko to vsi izkoristimo.
"Tega ne pove veliko ljudi,
"ampak zaprtja so mi dobro dela.
"Pred zaprtji sem bil deloholik.
"Ves čas sem delal. Resnično.
"Nato je prišlo zaprtje
"in me prisililo v premor.
"Prvič v življenju
"sem stopil korak nazaj. Pregledal sceno.
"Vprašal sem se,
"ali si res želim tega.
"Si želim te službe, delati s temi ljudmi?
"Bi rad takšno kariero?
"Vsem, ki me poslušajo, bi rad povedal,
"da vam ni treba ves čas delati.
"Nehajte si polniti dneve z delom.
"Stopite na zavoro. Korak nazaj.
"Tudi vi boste spoznali,
"da dovolj zaslužite s podcastom o hrani."
Zaprtja ena, dve in tri so bila najboljši čas.
Upam, da pride še eno in bo trajalo večno.
Vsak večer sem bil sproščen. Prvič v desetletju,
ker moje telo ni norelo na takšnem odru.
Skrbel sem zase in tudi podnevi mi je šlo bolje.
Začel sem z jogo. Zakaj nisem prej?
V šoli ti to zamolčijo.
Zrihtaj učni načrt, Blunkett!
Zaprt sem bil s svojo punco,
mojo najljubšo osebo. To je bilo kar kul.
Ustrezava eden drugemu.
Ko človek to reče,
so nekateri skeptični. Prav je tako.
Naj vam na hitro orišem, kako si ustrezava.
Mene že poznate.
O njej morate vedeti samo to,
da si je šla k frizerju barvat lase.
Da bi pokazala pravo barvo,
je s seboj vzela sliko konja.
S takšno osebo imamo opravka. Noro sem zaljubljen vanjo.
Pa ne samo zaradi slike konja.
Hotel sem jo videti, ker me je zanimala barva.
Pokazala mi jo je.
Bil je meme konja.
Konjski meme. Jih poznate?
Slika konja z dolgo, lepo grivo.
Pisalo je: "Morda je rojen z njo.
"Morda je Grivobelline." Razumete?
Kot bi konj govoril.
To je pokazala profesionalcu.
"Takšna bi rada bila."
"Hvala. Dame."
Nisem bil zraven,
a gotovo so vsi rekli:
"Gotovo hodi z Jamesom Acasterjem."
Šele ko so se zaprtja končala,
sem opazil, kako se tesnoba in stres vračata.
Bil sem na vlaku iz Londona v Kettering,
v moj vagon je prišel kup najstniških fantov.
Bodimo odrasli
in se ne pretvarjajmo, da to ni grozno.
Me razumete?
Takoj so začeli.
Hodili so sem in tja po vagonu,
se potiskali v nas.
Metali stvari. Vpili in preklinjali
na vse grlo.
V nekem trenutku
je vodja skočil na čelo vagona,
izvlekel pločevinko iz žepa
in jo, za glavo višji od nas, ne da bi kaj rekel,
vrgel. Kar tako.
Odbila se je od okna. Bum, bum!
Nekomu je skoraj iztaknil oko.
In ta tip, star okrog 40 let,
se je pretvarjal, da ni bilo nič.
Tako se je odzval v šoli,
ko so ga nadlegovali.
Pri vseh je bilo tako.
Ko so ti otroci začeli,
smo se vsi preselili v leta,
ko se je nekdo spravljal na nas.
Na koncu vagona je sedel bogat poslovnež,
star okrog 50 let. Vse je bilo drago.
Otroci so ga obkrožili in ga zmerjali,
ker je imel grdo torbo.
Odrasel človek, očitno lastnik podjetja,
se je odzval:
"Ja, res je grda. Imam prav, fantje?"
"Kateri kreten bi imel tako grdo torbo?"
Gledali smo ga: "Imej nekaj dostojanstva!
"Skupaj z otroki napadaš svojo torbo.
"Ljudem daješ plačo."
Potem so otroci iz torb vzeli zvezke
in začeli trgati strani.
Iz njih so delali krogle
in se začeli zadevati po vagonu,
vsi smo bili vključeni.
Bil je papir iz zvezkov.
Svetleč. S trdimi robovi.
Otrok je naredi pravo kepo
in jo vrgel v kolega na drugi strani vagona
z vso silo, da bi ga zadel.
Zadel je žensko, ki je sedela tukaj.
Naravnost v obraz. Vsi smo čutili.
Druga ženska, ki te ni poznala,
je vstala in okarala celo bando.
Ne vem, če se vozite z javnim prevozom,
ampak bande, vedno so moški ...
Stari so 13 ali pa 60 let,
odločijo se zastrahovati vse druge,
ker se še niso soočili sami s sabo.
Vedno, ko se to zgodi,
pride do točke,
ko je ena ženska prisiljena lastnoročno
stopiti pred bando, moški, kot sem jaz,
pa upamo, da ji bo uspelo.
"Ne smem je pogledati, ker me bodo udarili.
"Bog, zaščiti jo. Oprosti zaradi tvojega sina.
"Gotovo si že pozabil, kolega.
"Daj, zaščiti to žensko."
"Sram naj vas bo!"
Vodja jo je takoj prekinil.
Vpil je nanjo, grdo govoril,
da sem upal, da zaradi 13 let
še ne razume vsega,
a res je bilo hudo.
Tiho je sedla.
Preostanek vagona je bil še bolj žalosten kot prej.
Naslednja postaja,
starec vstane, da bi izstopil.
O njem morate vedeti samo to,
da je bil brez las. Nič ni imel na glavi.
Popolnoma so ga uničili.
Vso pot so vpili: "Čauči, pleško!"
Neizvirna fora, ki jo je slišal milijonkrat.
Stopil je na peron.
Namesto, da bi šel naprej, se je obrnil
in pogledal v vagon, besen,
tresel se je. Strmel je v fante.
Nato so se vrata zaprla.
Ko so vpili, je rekel:
"Starši vas nimajo radi!"
Vrata so se zaprla in vlak je odpeljal.
"Starši vas nimajo radi!"
Njihovi starši so mrtvi!
Zakaj tega ni prej nihče rekel?
Popoln odziv.
Všeč mi je, da kdo ceni strukturo šova.
Dve zadevi.
Jezi me, da se nisem sam spomnil tega.
Večkrat sem nastopal, kot se sploh spomnim
in ni mi prišlo na misel,
niti približno.
Drugič, vesel sem, da mi ni,
ker bi bil sicer zdaj besen,
da bi mi pokvarila naslednjo šalo.
Morda je komu od njih nedavno umrla mama.
"Morda je komu od njih nedavno umrla mama."
Ja, prav res. Odličen dodatek.
Strukturno stoji.
Preveč črno, kolega.
Pa način, kako si to povedal.
Zelo morbidno.
"Morda je komu od njih nedavno umrla mama."
Vse nas je zmrazilo.
Kaj, hudiča? Vem, da sem povedal
nekaj podobnega. Točno to stvar.
Dobesedno enako. Impresivno.
Ampak mojbog!
Verjetno je naredila samomor!
Prav. Samo trenutek.
Ta tip je res še predaleč.
Odlično opravljeno.
Vsi so mislili, da je vaš odgovor črn,
potem so slišali,
da se je nekdo nečesa domislil sam.
Kdo je zavpil? Lahko pomahaš?
Živjo, kako si? Kako ti je ime?
Richard. Richard.
Kaj je narobe s tabo?
- Kaj? - Koliko časa še imaš?
Koliko časa imam? Veš, kaj?
Kolikor želim.
"Starši te nimajo radi!"
Mrtva sta!
Mrtva sta? Prav, pa gremo še enkrat.
Vsi se spomnite, kaj sta rekla.
Ja, ja.
Strukturno mi je všeč. To je strukturen odziv.
Čudovito. Absolutno.
Jezi me na dveh ravneh.
Prvič, ker se tega nisem spomnil sam.
Neskočnokrat sem nastopal.
Tega se nisem domislil.
In drugič, veseli me, da se nisem,
ker bi me sicer zelo jezilo,
da ste mi pokvarili šalo.
A to je krasno.
"Njihovi starši so mrtvi."
Morda je kdo zakopal mamo!
Ta je črna. Preveč ...
Vem, da je strukturno dobro.
To sem že povedal. A je preveč črna.
Pa še povedal si jo z glasom,
kot da so nedolgo nazaj nehali kopati.
Precej groba šala.
Ampak čestitke,
da si poskusil. Dobra.
Storil samomor!
Hej!
Ne vem, ali ste slišali.
To je bilo ...
Zdaj je vse na svetlem.
To je bilo še bolj črno.
Kaj, hudiča? Kdo je to rekel? Pomahaj mi.
Kdo je to rekel?
Kako ti je ime?
Richard.
Kaj je narobe s tabo, Richard?
Kaj ti je, kolega?
Koliko časa imam? Precej.
Precej. Mislim ...
Ne toliko, kot ko si prvič to povedal,
a najbrž precej.
Še naprej so nadlegovali ljudi.
Zdaj sem bil jaz na vrsti.
Sedel sem zadaj, molil,
da poznajo pesem Would I Lie to You?
Obkrožili so me.
Vodja je sedel vrsto pred mano, s hrbtom proti meni.
Kolega je sedel nasproti. Brcala sta se.
Nista se menila zame.
Trije so se naslanjali na zid za mano, zadnjega.
V glavi imam, da so imeli zobotrebce.
Vem, da jih niso.
Vem, da sem si izmislil, a tak je bil občutek.
Niso se menili zame.
Zadnja dva sta stala tukaj.
En je slonel na prtljagi.
Gledal je sem in tja po vagonu.
Eden od njih, zalepljen na sedež,
pa me je ves čas gledal
in se zelo menil zame.
Sedel sem tam in gledal skozi okno.
Se pretvarjal, da nimam pojma, da se kaj dogaja.
Tako se pač vozim z vlakom.
Ne sedim in se igram s telefonom kot normalen človek.
Gledam skozi okno kot lik Enid Blyton.
Kakšen krasen dan na vlaku!
Je to Cecil?
Cecil Armitage je, lump.
Čauči, Cecil! V mesto gremo.
Ta mali.
"Oj!" Pogledam ga.
"Kaj gledaš, jebenti?"
Izjemno delo.
Plesal sem z najboljšim.
Poznam pravila džungle.
Če te nekdo pozdravi, mu moraš odzdraviti.
Če pa nekoga pogledaš, si želiš težave.
Rešil bi se samo,
če bi fant rekel "Hej", jaz pa:
"Ja? Kako ti lahko pomagam, mladenič?"
"Videti je, da bo deževalo. Upam, da imaš galoše.
"Je to Montgomery?
"Montgomery St. Stephens, njemu ni hudega!"
"Čauči, Montgomery!
"Vesel božič tebi in tvojim."
"Oj!
"Kaj gledaš, jebenti?"
"Pozdravil si me, zato sem te pogledal.
To sem rekel.
In spet sem otrok pri kolovratu.
Rekel si "Oj", zato sem te pogledal.
"Se norčuješ iz mene, kolega?"
V tej zgodbi imam 36 let.
Znanstveno nemogoče je, da bi se norčeval
iz 13-letnika.
Tega mu nisem rekel.
Nisem vedel, kaj naj rečem.
Noben pristop ni uspel. Videl sem.
Nič ni uspelo.
Mislim, da nikoli v življenju
ne bi rekel, kar sem rekel.
Takoj po zaprtju je bilo. Možgani še niso delovali.
Razmišljal sem kot med zaprtjem.
Takrat sem veliko govoril
o tem, kako se soočati s stvarmi,
posebej provokacijami.
Veliko sem govoril o tem na terapijah po Zooomu,
ki sem si jih lahko privoščil vedno, ko sem hotel.
Zdaj se bom odzval odraslo.
Odkrito se bom odzval.
"Se norčuješ iz mene, kolega?"
Me želiš prestrašiti?
"Si prestrašen, kajne?"
Ja, prestrašen sem.
Res me strašiš.
Ko sem rekel, da me straši,
se je povsem spremenil.
Nadutost se je stopila.
Spet je bil 13-letnik.
"Kaj sem postal?"
Poskušal je vse razumeti.
Zajela ga je panika in pogledal je vodjo.
Kot zaposleni v McDonald'su, ki išče nadzornika.
"Tega ni bilo v navodilih.
"Pomagaj mi. Pravi, da ga je strah."
Vodja je utihnil.
Pogledal me je čez sedež.
"Zakaj pa se bojiš?"
Hm ...
Pozdravil me je,
zato sem ga pogledal in rekel je:
"Kaj gledaš, jebenti?"
Vem, da zveni neumno, a tega ne prenesem.
Običajno sem tesnoben.
Če je tujec napadalen,
zmrznem.
V ljudi ste metali stvari
in vpili nanje in jih ustrahovali.
Zdaj pa ste me povsem obkrožili.
Mislim, da tukaj pobegneš ali pa se boriš.
Jaz vedno pobegnem. Toliko se poznam.
Zdaj me je torej res strah. Iskreno me je strah.
Pogledal me je in rekel:
"Dajte mu prostor. Boji se.
"Stran od njega. Dajte mu dihati.
"Zakaj strašite ljudi?
"Ni bilo zadnji dve leti dovolj?
"Strašite ljudi na vlaku.
"Ja, bodite ponosni nase.
"Vzemite zobotrebce iz ust!"
Ko sem malemu rekel, da me je strah,
so vsi drugi odrasli na vlaku
pogledali v mojo smer:
"No, torej boš prvi umrl."
Ko so me pustili pri miru, pa so mislili:
"Jaz bi lahko to rekel.
"Ves čas me je bilo strah. Kaj pa govoriš?
"Vame si vrgel pločevinko. Zajebano je!"
Do konca poti so ljudi pustili pri miru.
Brkljali po telefonih, klepetali med sabo.
Prišli smo do njihove postaje v Wellingboroughu in izstopili so.
Vsi so morali do vrat mimo mene.
Ne bi se hvalil, a dobil sem štiri od sedmih petk.
Kar dobro, res dobro.
Ne tako dobro, kot če bi rekli:
"Oprosti, da smo te prestrašili," a naj bo.
Najbolj strašen si bil, mali.
Varno domov.
Za bolj kot vse druge zgodbe
hočem za to poudariti, da je 100-% resnična,
ker vem, da ne zveni tako.
Zavedam se, da zveni kot prevelika metafoa
za to, kako se danes soočam s provokatorji.
Prav tako nočem reči, da me vsi pustijo pri miru.
Samo za to mi je terapevt rekel:
"O čem si mi še lagal ta leta? Kaj je to?
"niso te pustili pri miru." Pa me so.
Vse v tej zgodbi
je 100-% res. Vse se je zgodilo.
"Starši vas nimajo radi,"
se je zgodilo na drugem vlaku,
pa sem zgodbo vključil sem.
A vse se je zgodilo. Vse to sem res videl.
Da bomo odšli v duhu zaupanja,
bom povedal, da sem si del vseeno izmislil.
Zdaj bom odkril
da bomo vsi vedeli, kaj je res.
Edini del šova, ki ni resničen,
je, da je bil Steven Minney moj vodja skavtov.
To ni res. Ni bil. Ni bil moj vodja pri skavtih.
Bil je vodja v višji skupini. Imel sem 15 let.
Takrat vam tega nisem hotel priznati,
a tako je bilo.
Ni bil Shere Khan. Ime mu je bilo Steve,
pa še nisem dojel.
Ampak ne, hvala. Cenim vse provokacije.
Ko sem pred dvema letoma začel s to predstavo,
nisem vedel, kaj bo, kakšen bo rezultat.
Odločil sem se, da bom občinstvu dovolil
početi vse, da se me boste prisilili
ukvarjati s pomanjkljivostmi mene kot komedijanta.
Nisem vedel, kaj se bo zgodilo,
če rečem, da počnite, kar želite.
Naučil sem se,
da to tako ali tako počnete.
Nihče od vas se nocoj ni vedel drugače,
ko bi se, če me gledali na turneji z običajnimi pravili.
To sem spoznal.
Če provociraš, bi tako ali tako.
Če ne, ne bi.
Vsako vrsto nastopa, ki jih imam, sem že naredil
v skoraj popolni tišini
celi dve uri,
pa tudi v krohotu in stalnih provokacijah,
pa s provokatorjem, proti kateremu so se obrnili vsi,
do nastopov na robu nasilja in smo morali ...
A tako je na vseh turnejah.
Ne poskušam vas spremeniti.
Spremeniti poskušam svoj odziv na vas.
Moj odziv je bil slab,
ne glede na situacijo sem znorel.
Če vam današnji nastop ni bil všeč,
naj vas tolaži dejstvo,
da je bilo še veliko slabše.
Veliko slabše.
Zase skušam skrbeti na odru in zunaj njega.
Tam se dogaja večina dela.
Skušal sem si vzeti več prostega časa.
Stopiti na zavore. Narediti korak nazaj.
S punco sva šla na dopust. Za en teden sva šla
v Disney World na Floridi.
Fantek je šel seveda z mano.
Da bi ga peljal na oder,
ne pa v Disney? Saj nisem pošast.
Vsi, ki sva jim povedala, da greva za en teden tja,
so se odzvali z:
"Kaj? Brez otrok?"
"No, otroci gredo z nama."
Vzel sem fantka, ona punčko
in krasno sta se imela.
Ves teden sta tekala po Disneyju.
Krasno je bilo. Ne bom zaključil
z receptom za dober odnos.
Različni smo. Za vsakogar je drugače.
Zame je dober odnos,
ko se ne razumeta dobro tukaj in zdaj,
ampak se hkrati
dobro razume tudi
vsaka pretekla različica vaju.
Pred njo ti ni treba ščititi mlajše različice sebe,
ker ji je všeč.
Tudi ona si te želi zaščititi.
Veste,
vem, da ta del ni smešen. Niti malo ni smešen.
A to se zgodi, če komedijo pišeš iz srca.
Ni smešno. Najbolj beden del je.
Hvala, da ste prišli.
Krasno ste bili. Zelo sem se zabaval.
Se vidimo naslednjič. Hvala in lahko noč!
Podnapisi: Saša Horvat Šimonka Za TransPerfect Media