Downloaded from YTS.MX
Hyvää iltaa, Northamptonin yleisö.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tervetuloa esitykseen James Acaster, Hecklers Welcome.
Ennen kuin aloitamme, kerromme teille säännöt.
Yksi.
James Acaster ei saa ärsyyntyä, jos yleisö huutelee,
puhuu toisilleen, käyttää puhelimiaan -
tai on toivottua hiljaisempi.
Kaksi.
James Acaster ei saa osoittaa ketään, joka ei ole häirinnyt,
etenkään niitä, jotka poistuvat vessaan,
happihyppelylle, baariin, lähteäkseen kotiin tai tulevat myöhässä.
Kolme.
Jamesin ei tarvitse reagoida häirintään,
jos hän ei halua, mutta hän saa poistaa yleisöstä -
väkivaltaisen tai vihapuhetta käyttävän henkilön.
Neljä.
Vaikka James Acaster on koko uransa ajan -
yrittänyt hallita jokaista pikkuseikkaa -
jokaisessa esityksessään,
hänen on hyväksyttävä kaikki, mitä tapahtuu.
HBO:N KOMEDIASPESIAALI
SUORANA DERNGATE THEATRESTA
Näytetään niille!
Näin se tehdään!
Kiitos paljon, Northampton. Tuo tuntui hienolta.
James Acaster raportoi elämänsä parhaasta illasta.
Ammatillisen elämänsä.
Ensiksi kuitenkin, jotta ymmärrätte kontekstin,
kerron teille urani kamalimmasta keikasta.
Se tapahtui alkuaikoina. Olin maitonaama.
Ennen kuin pääsin mikin luo, humaltunut nainen huusi minulle.
"Hoi! Tietääkö äitisi, että olet hereillä tähän aikaan?
"Poika! Tietääkö äitisi, että olet hereillä?
"Poika, poika!
"Hei, poika!
"Tietääkö äitisi, että olet hereillä tähän aikaan?"
Tämä on tarina siitä, kuinka huutelijan hiljentääkseni -
väitin, että äitini on kuollut.
Katsoin sitä naista ja sanoin:
"Äitini on kyllä kuollut."
Jatkoin vielä, monien mielestä tarpeettomasti,
että hän kuoli aivan taannoin.
En halunnut, että hän jatkaa huutelua.
Halusin varmistaa, että nainen olisi hiljaa esitykseni ajan.
Niin hän olikin,
koko muun yleisön kera,
joka oli aivan suunniltaan -
lavalla olevan pojan puolesta, joka yritti tehdä stand-upia,
vaikka oli taannoin haudannut äitinsä.
En tiennyt, miksi tein niin.
Lavalta poistuessani mietin: "Mitä ihmettä oikein ajattelit?"
Tajusin sen vasta lähivuosina.
Niin arvelinkin.
Joskus tuntuu paremmalta luovuttaa heti kättelyssä.
Ainakaan vika ei ollut minun. Mikrofoni häiritsi minua tänään.
Myös teknisellä tiimillä on lupa häiriköidä.
He saavat kiusata minua.
He panivat parastaan.
Ja haluan itse asiassa sanoa -
bravo teille kaikille, koska kaikkihan sen kuulivat.
Siitä hetkestä, kun aloin puhua,
kaikki miettivät: "Mikki on rikki.
"Se ei toimi. Hän kuvaa tätä."
Kaikki teistä kuunteli minua -
ja ajatteli: "Olemme tukenasi.
"Aina kun meidän pitää nauraa, me nauramme,
"vaikka tämä käy korviin."
Kaikkein paras keikkani oli viime vuonna -
taksin takapenkillä Lontoossa.
Matkalla kotiin yömyöhällä kuski kääntyi puoleeni:
"Olen ajanut taksia Lontoossa vuosikymmeniä,
"mutta muutan Norfolkiin. Haluan olla lähempänä tytärtäni."
Sanoin: "Onpa liikuttavaa, mutta tajuathan,
"että Norfolkin taksilupaa varten pitää osallistua vaikeisiin kokeisiin?
"Pitää opetella ulkoa kaikki Norfolkin reitit.
"Jokainen tiennimi pitää olla valmiina pääkopassa."
"Niinkö?"
"Joo, näin on. Sitä tietoa kutsutaan sanalla -
"Norwich."
Ei hätää, jos et ymmärtänyt. Useimmat eivät tajua.
Tällaisia ovat ei-hyvät vitsit.
Olen kertonut sen koko kiertueen ajan. Se saa harvoin hyvän vastaanoton.
Se on yleensä huonoin vitsi joka ikisenä iltana.
Kerron sen, koska vitsini ei ole koskaan -
toiminut niin hyvin, kuin sille taksikuskille.
Se oli räätälöity hänelle. Hän nauroi niin paljon, että se oli vaarallista.
Hän muisteli vitsiä -
ja toisteli sitä ääneen koko loppumatkan.
Hän aikoi kertoa sen taksitolpan pojille. Hän sanoi, että olen hauska.
Se tapahtui viime vuonna. Ensi kertaa elämässäni ajattelin,
että voisin olla stand-up-koomikko.
Tarina parhaasta näkemästäni keikasta vaatii, että kerron toiseksi parhaasta.
David Byrnen American Utopia Broadwaylla.
Mahtavaa musiikkia ja tietysti koreografia.
Hän piti kivan puheen äänestämisen tärkeydestä.
Sitten verho laskeutui ja Broadwayn teatterin valot syttyivät.
Olin toisessa rivissä. Edessäni istuva pari nousi heti ylös.
Keski-ikäisiä valkoihoisia hipstereitä.
He kääntyivät katselemaan yleisöä. Kukaan muu ei ollut vielä noussut ylös.
He katsoivat toisiaan nyökäten.
"Äänestäkää, äänestäkää, äänestäkää,
"äänestäkää, äänestäkää,
"äänestäkää, äänestäkää."
Yksikään ei liittynyt mukaan.
Se oli paras näkemäni keikka.
David Byrne: kakkonen.
Ne vitun idiootit: ykkönen.
Olin eturivissä sillä keikalla, tokassa David Byrnen.
Anna mennä, Kermit!
"Anna mennä, Kermit"? Eikä.
Miksi pukeuduin näin?
Osuit arkaan paikkaan.
En voi uskoa tätä.
Luulin, että asu on hieno.
Mutta kyllä, näytän Kermit-sammakolta.
Osui ja upposi.
Nyt otti ohraleipä.
Tiedättekö, miltä se tuntuu? Kun on kameramies aivan nenän edessä?
Mies seisoo mahdollisimman lähellä lavaa -
elämäni kauheimmalla hetkellä.
Minua haukuttiin Kermitiksi.
Kermit-sammakko. Tiedättekö sen? Se on vihreä.
Se on vihreä sammakko.
Minä olen vihreissä.
Ja hän taltioi surun silmissäni.
Menee tämä paremmin kuin silloin,
kun se nainen kysyi, tietääkö äitini että valvon.
En ole vielä väittänyt vanhempieni kuolleen.
Siinä minulla menee raja.
Väitinkö, että sukulaiseni on kuollut? En? Se meni hyvin.
En oikeasti tiennyt, miksi sanoin niin sille yleisölle. Pidin sitä hulluna.
Vasta lähivuosina tajusin, miksi tein sen.
Me kaikki olemme varmasti pohtineet itseämme viime vuosina.
Sulkutilan aikana opimme paljon itsestämme.
Minä opin itsestäni sen, että...
Älkää antako tämän vaikuttaa itseenne tai pilata esitystä.
Sulkutilan aikana opin itsestäni sen,
etten tykkää tehdä stand-up-komediaa.
Eikä se muuten ole outoa, ettei nauti stand-upin tekemisestä.
Tiedättekö syyn, miksi kukaan teistä ei tee stand-upia?
Sama.
Olen samaa mieltä kanssanne.
Minulta vain kesti 16 vuotta tajuta se.
Eka keikkani oli alkamassa pubin yläkerrassa Ketteringissä.
Olin nousemassa lavalle, ja baarimikko tuli luokseni.
Hän sanoi: "Tässä vähän nippelitietoa ennen ekaa esitystäsi.
"Innostus ja jännitys -
"ovat kemiallisesti sama tunne kehossasi.
"Riippuu siitä, oletko positiivinen vai negatiivinen henkilö,
"miten tulkitset sen tunteen."
Katselen ympärilleni -
ja näen, että olette tunnistaneet sen valheeksi.
Minä en ollut niin onnekas. Kiitin viisasta baarimikkoa neuvosta.
Yli 16 vuoden ajan -
olen ollut lavan vierellä useimpina iltoina vuodesta näin:
"Olen innoissani.
"Teen sitä, mitä rakastan!"
Minulle on sanottu usein, että olen rohkea, kun teen stand-upia.
"Olet niin rohkea." "Minä en pystyisi."
Palautan kohteliaisuuden joka kerta.
"En ole rohkea! Miten niin?
"Olen liian innoissani ollakseni rohkea."
Nyt kun olen tajunnut, miten peloissani olen joka ilta,
tulin kertomaan, että olen hiton rohkea.
Ihan sama, vaikka se kuulostaisi leuhkalta.
Olen rohkea, kun teen tätä työtä.
En väitä olevani palopelastaja tai sotilas.
Mutta hengenpelastaja kyllä.
Olen helposti yhtä rohkea kuin hengenpelastaja.
Sellainen, joka on uima-altaalla, ei rannalla.
Ei rannalla.
Vuonna 2019 tein urani suurimman kiertueen.
Olin ensi kertaa pääesiintyjänä tämänkokoisissa saleissa.
90 % vuodesta tien päällä.
Siitä unelmoin pubin yläkerrassa Ketteringissä.
Mutta neljänä iltana viidestä nousin lavalle -
esittämään käsikirjoitetun materiaalini.
Ennen kuin pääsin ekan vitsin kohokohtaan,
joku yläilmoissa, jota en edes nähnyt,
keskeytti minut sanomalla tyyliin:
"Sanoinhan, että teen sen."
Aina kun niin tapahtui,
otin sen henkilön silmätikukseni yleisön edessä.
Sanoin jotain nokkelaa, kuten: "Turpa kiinni, saatana".
Tai: "Älä helvetissä enää tule katsomaan esityksiäni".
Tai kultainen klassikko: "Vedä käteen".
Se on kelpo vastaus, jos on kireä koomikko,
kuten Frankie Boyle, ja se sopii omaan tyyliin.
Jos tulee lavalle näin: "Olen alkanut syödä aprikooseja...
"Tukehdu paskaan, saatanan kyrpä! Toivon, että kuolet!"
Äänensävyssä on hienoinen muutos. Siitä ei nauti kukaan.
On vaikea siirtyä sujuvasti kertomaan hunajabisneksistään,
kun on sanonut jotain sellaista.
Huusin, jos joku melusi. Huusin myös, jos oltiin liian hiljaa.
Mikään ei kelvannut minulle.
Jos näin yhden tylsistyneen henkilön...
Sivuhuomio: oma vikani.
...tuhosin hänet.
Muu yleisö saattoi nauraa katketakseen, mutta jos näin yhden, joka näytti tältä...
Ja niin minä itse muuten katson kaikkea.
Niin minä katson maailman hauskinta koomikkoa.
Nish on hyvä.
Olen nauranut ääneen muun yleisön kanssa kahdesti elämässäni,
molempina kertoina elokuvateatterissa, eli en edes livenä.
Nauroin, kun Jack Black potkaisi koiran alas sillalta -
ja kun Mini-Minä nylkytti laseria.
Niinä kahtena kertana tämä sivistynyt herra -
on nauranut muiden mukana, mutta kiusaan teitä joka ilta.
En ole ainoa. Useimmat koomikot eivät kestä sitä, jos vitseille ei naureta.
Yleensä aina syytämme teitä.
Ryhdymme hyökkäyskannalle. Koomikko sanoo tyyliin:
"Sori vaan, meninkö liian pitkälle?
"Ovatko radikaalit ajatukseni liikaa mitättömille aivoillenne?"
Koskaan ei sanota: "Anteeksi. Oliko se huonosti kirjoitettu ja esitetty?"
Näin taannoin koomikon, joka sanoi: "Sori vaan.
"Tehän loukkaannutte aikaisin.
"Antakaapa, kun selitän jotain komediasta.
"Komedia kumpuaa aina rakkaudesta.
"Se ei koskaan kumpua vihasta."
Mietin salin takaosassa:
"En olisi niin varma tuosta."
Minä ainakin menen kotiin ja kirjoitan tästä vitsin.
Ja sen voin kertoa, ettei se kumpua rakkaudesta.
Vihaan sitä koomikkoa. Toivon, että hän kuolee.
Toivon todella, että hän ja hänen fanikuntansa katoaa.
Sitä minä toivon.
Toivon, että se tapahtuu.
Että he kaikki tippuvat kaivoon, samaan kaivoon yksi toisensa jälkeen.
Toivon, että he tanssivat kongaa sananvapauttaan juhlien -
ja putoavat aukinaiseen kaivoon kuin vieteri. Toivon sitä.
He valittavat koko matkan alas, kuinka heidät hiljennetään,
ja paiskaantuvat toisiinsa vuorotellen.
Toivon sitä. Minusta se on hauskaa.
Se on komediaa.
Tässä minä haukun koomikoita,
niin kuin huonoa yleisöä ei olisi olemassa.
Totta kai on. Olen ollut sellaisissa.
Olin huonoimmassa yleisössä -
13-vuotiaana.
Koulun aamunavauksessa.
Se oli enemmänkin huonosti buukattu keikka.
Jostain ihmeen syystä -
joogaohjaaja oli kutsuttu puhumaan meille -
joogan säännöllisen harjoittamisen eduista.
En tiedä, oletteko olleet 13-vuotiaita.
Silloin ihminen on taipuisammillaan.
Venyttelyä vähemmän arvostaa vain -
vähänkin uskovaiselta vaikuttavia ihmisiä.
Se mulkku tuhottiin aivan täysin.
Huomasimme heti,
että hän oli fyysisesti vahva, mutta henkisesti heikko.
Säälittävin asia, jonka olen kuullut jonkun sanovan yleisölleen -
oli tämän joogaohjaajan: "Pyydän, lapset,
"jos ette lakkaa huutamasta, en voi kertoa salaisuuksiani."
Siitä tulee vieläkin hymy huulille. Niin surullista.
"En voi kertoa salaisuuksiani."
"Ei ole mitään salaisuuksia, äijä!
"Olet vain joku valkoinen jätkä Ketteringistä.
"Kaikki, mitä tiedät joogasta, on julkista tietoa, Derek."
Se oli harmi.
Minusta oli parasta, kun ulkopuoliset tulivat kouluun puhumaan.
Kun olin viisi, minun mummoni tuli luokkaani -
puhumaan rukista.
Se ei ole normaalia siellä, mistä olen kotoisin.
Enkä osaa vastata kysymyksiinne. Pahoittelut.
En tiedä, miksi se tapahtui.
Olin viisi. Hyväksyin sen. Kaikki tapahtui ensimmäistä kertaa.
Varttuessani tajusin, että se oli outoa.
Hän oli jo kuollut, joten en voinut kysyä syytä.
Kysyin vanhemmiltani. He eivät tienneet koko asiasta.
Hän vei sen hautaan. Arvostan sitä naista.
Hän toi ison puisen rukin kotoaan.
Hän laittoi sen eteemme. 35 5-vuotiasta -
istui lattialla hänen edessään. Hän oli jakkaralla.
En muista, mitä hän sanoi.
Se meni jotenkin näin:
"Rakastan tätä helvetisti."
Muistan, miten setti loppui.
Lopussa hän kysyi:
"Kuka haluaa tulla pyörittämään rukkia?"
Heti kun hän sanoi sen, halusin vain -
koko loppuelämäni ajan -
kehrätä villaa yleisön edessä.
Se halu poltti syvällä rinnassani.
Nostin käteni. Tämä on sellainen tarina.
Minun ei tarvitse kertoa loppua. Te tiedätte lopun.
Tiedätte, mitä seuraavaksi tapahtui. Hän ei valinnut minua.
Hän valitsi kolme muuta, ja hienostuneesti -
minä purskahdin parkuvaan itkuun.
Olin holtiton.
Vesiputous.
Hän hätääntyi.
"Emmeköhän me ehdi ottaa vielä yhden. Tulehan tänne, James.
"Vaikka näemme sunnuntaisin,
"eikä rukki ole koskaan kiinnostanut sinua."
Hoipertelin luokkatovereideni yli.
Kyyneleet ropisivat heidän päälleen.
Kehoni oli tunteista veltto. En siis voinut seistä rukin luona -
kuten muut ja käyttää poljinta arvokkaasti.
Mummon piti käyttää poljinta.
Hän istutti minut polvelleen.
Minä heiluin velttona.
Toinen käsi piteli villaa.
Itkin silmät auki luokkatovereideni edessä.
Aivan liian pitkään.
Hänen ei olisi tarvinnut kehrätä niin paljon.
Emme olleet myymässä sitä. Hidasta, mummo.
Ja se, tämä on tärkeä huomio,
oli ensimmäinen kertani yleisön edessä.
Kun kerroin tämän tarinan terapeutilleni,
hän sanoi:
"Ahaa. Joo.
"Siksi, James. Siitä kaikki johtuu.
"Siitä aivan kaikki sinun kohdallasi johtuu.
"Kerroit minulle tärkeän tarinan. Pidä se mielessäsi.
"Sinun pitää muistaa, että aina kun olet lavalla -
"yleisön edessä, siellä et ole vain sinä.
"Se pikkupoika on siellä myös.
"Sinun pitää suojella sitä poikaa."
Sanoisin, että se on -
vaikeampaa kuin se, mitä alun perin tein.
Stand-up on jo valmiiksi vaikeaa. Nyt pitää suojella poikaakin.
Ei ihme, että olin puolustuskannalla joka ilta.
Joku häiriköi.
"Hän on vasta poika! Jättäkää hänet rauhaan!
"Pysy takanani, poika. Minä suojelen sinua."
Sitä poikaa on suojeltava.
Kautta aikojen.
Minun on suojeltava sitä viisivuotiasta poikaa rukilla.
Minun on suojeltava myös kuusivuotiasta poikaa,
joka katsoi vanhempiensa makuuhuoneen peiliin -
ja harjoitteli imitaatiotaan prinssi Charlesista.
Sitä poikaa pitää suojella kunnolla.
Elämäni karmivin hetki, jota olin todistamassa vain minä.
Se oli kamalaa.
Istuin sängyllä, ovi oli kiinni. Katsoin peiliin.
Olin ilmoittautunut koulun kykykilpailuun -
ja sanonut osaavani imitoida, vaikken osannut.
Olin kuusivuotias valehtelija. Entä sitten?
En tiennyt,
ettei kukaan kuusivuotias ole hyvä imitoimaan.
En tiedä. Kukaan teistä ei tunne...
Kukaan ei tunne kuusivuotiasta, joka olisi hyvä siinä.
Ei kukaan.
"Tiedätkö Johnin lapsen?
"Hän imitoi McConaugheytä loistavasti.
"Kuuntele tätä lasta."
"No niin."
Se lapsi on hyvä! Sinusta pidetään Northamptonissa.
Sinulle ei ole taputettu koko kiertueella.
Haluatko imitoida lisää McConaugheytä?
Hienoa!
Hienosti menee.
Haluatko tehdä vielä yhden?
Tee True Detectiven McConaughey.
"Aika on litteä ympyrä."
Synkkää pikkulapselta.
Hienoa.
Siitä ei pidetty niin paljon. Liian synkkää.
Wall Streetin replat olivat hyviä, mutta tuo oli vähän liikaa.
Aika on litteä ympyrä.
James.
Hei, Jilly.
Hei, miten menee?
Ottaisitko mikin?
Joo, otan mikin ja vaihdamme klipin.
Mitä muita McConaugheyn leffoja on?
Tiedän, minkä teen Dallas Buyers Clubista.
Esitän hänen Oscar-puheensa,
koska muistan sen. Hän voitti siitä Oscarin.
Tämä oli hänen puheensa, jota mietin usein.
Kun olin lapsi,
tuntemani mies kysyi minulta, kuka on sankarini.
"Kuka on sankarisi?"
Minä vastasin: "Minä kymmenen vuoden päästä."
Kymmenen vuoden päästä näin sen miehen uudelleen.
Hän sanoi minulle:
"Joko olet oma sankarisi?"
Minä sanoin:
"En helvetissä."
Hän sanoi: "Vai niin. Kuka on sankarisi nyt?"
Ja minä mietin sitä.
Vastasin: "Minä kymmenen vuoden päästä."
Tulen aina olemaan sankarini kymmenen vuoden päästä.
Kiitän teitä tästä palkinnosta. Kiitos paljon.
Hei. Tämä se on. Tästä lähtee.
Olen kuusivuotias. Näin minä kirjaimellisesti tein sinä päivänä.
Muistan sen. Se on syöpynyt aivoihini. Se oli nii noloa.
"Hei. Minun nimeni on prinssi Charles."
Tätä on työstetty kauan, mutta pidän pikku paussin.
Imitaatio on puolivälissä. Pidän paussin vain,
koska kukaan teistä -
ei voi mitenkään arvata, mitä seuraavaksi tapahtuu.
"Hei. Minun nimeni on prinssi Charles.
"Tuo on kissani."
Ja noin pitkään -
kesti minun urani imitaattorina.
Olette oikeassa siitä,
että seuraavana aamuna marssin kouluun -
ja sanoin tutun iskulauseen:
"Hei, rouva Weaver. Haluaisin jättäytyä pois kykykilpailusta.
"Ai miksi? Koska en ole lahjakas.
"Minulla ei ole kykyjä."
Sen minä siitä opin. En ollut edes ollut lavalla tai tehnyt keikkaa.
"En ole lahjakas." Jos olette nähneet minut -
keikalla, ja tilastollisesti jotkut teistä ovat...
Keikka on mennyt melko hyvin,
ja sitten yhtäkkiä, ette edes tiedä sitä yleisössä,
minä alan kertoa teille, että keikka on paska.
"Tämä on paska keikka."
Siinä ei ole kyse teistä.
Useimpina iltoina, kun katson yleisöön, näen vain -
oman kuusivuotiaan naamani peilissä, ja se sanoo:
"Tuo ei kuulosta prinssi Charlesilta.
"Miten kissa tähän liittyy?"
"He ovat tunnetusti koiraihmisiä. He tykkäävät corgeista!"
Se olisi voinut olla pahempi!
Olisi voinut olla pahempi?
Vaikka prinssi Andrew 90-luvulla!
Häh? Prinssi Andrew 90-luvulla?
Aplodit pedofiilille.
Suostuisitko... Mikä sinun nimesi on, sinä joka huusit tuon?
Danny. - Danny.
Keksitty nimi. Danny.
Voisitko imitoida 90-luvun prinssi Andrew'ta?
Se ei ole viisasta. - Ei viisasta?
Niin hänen olisi pitänyt sanoa 90-luvulla.
Se olisi kannattanut.
Siinä olisi säästytty paljolta.
Minun pitää suojella kahdeksanvuotiasta poikaa,
joka äkkiarvaamatta -
ilmoitti perheen koiran koiranäyttelyihin.
En tiennyt meneväni koiranäyttelyihin, kun heräsin sinä aamuna.
Kävelimme perheen kanssa metsässä ja saavuimme peltoaukealle.
Siellä oli menossa mätsärit. En tiennyt niistä.
Ihmiset katsoivat niitä vilteillä.
Heti kun istuin ruohikolle,
halusin koko loppuelämäni ajan -
osallistua mätsäreihin ja voittaa ne.
Syvällä sisimmässäni halusin vain sitä. Silloin minulla oli koira,
mutta en sanoisi, että se oli -
valmis kilpailemaan.
Kääpiömäyräkoira,
ja vielä pesueen pienin.
Kun haimme sen kasvattajalta,
siellä juoksenteli terveitä kääpiömäyräkoiria.
Sitten oli yksi kääpiömpi kuin muut, kiertynyt selkäranka,
sen häntä sojotti ylös kuin törmäilyautolla -
ja korvat olivat ulkonevat kuin ohjaustangot.
Koko perhe oli samaa mieltä siitä, että otamme sen.
Muuten olisimme huolissamme siitä loppuelämämme.
Vuosikausia isäni oli kieltäytynyt ottamasta koiraa,
mutta olimme uuvuttaneet hänet.
Hän sanoi: "Hyvä on, saatte koiran yhdellä ehdolla."
Olen vanhin lapsi. Olimme alakoulussa.
Luulimme, että ehto -
liittyy vastuuseen. Siivoamme koiran sotkut, ruokimme sen.
Sen sijaan se 40-vuotias mies sanoi:
"Saatte koiran yhdellä ehdolla.
"Minä saan nimetä sen."
Tiedättekö sen, kun hoksaa, että vanhemmatkin ovat lapsia?
Hän halusi nimetä koiran. Söpöä. Hän nimesi sen kuin pikkulapsi.
Kääpiömäyräkoiran nimeksi tuli -
Mini.
Se on söpö,
mutta hänen ei tarvinnut ottaa ohjaksia siinä asiassa.
Olimme alakoululaisia.
Ehdotuksemme olivat: Mini, Makkara ja Mäyrä.
Ei tarvitse sekaantua, David. Lepo.
Hän huomasi, ettei se tehnyt meihin vaikutusta.
"Sitä ei kirjoiteta niin kuin luulette."
Miten se kirjoitetaan, sankari?
"M, I, N, N, E, Y."
Äiti kysyi, miksi se kirjoitetaan niin. Siihen aikaan isä opetti yläkoulussa.
Hän sanoi: "Kymmenen vuotta sitten opetin poikaa,
"jonka nimi on Steven Minney,
"ja niin hänen nimensä kirjoitetaan."
Olin hämmentynyt ja vihainen samaan aikaan.
En ajatellut niitä synkkiä asioita, joita te mietitte.
Se prinssi Andrew -juttu toi mieleenne tiettyjä asioita.
Meidän lähdettyämme huoneesta äiti varmasti kysyi:
"Kuka se poika on ja miksi hän on niin tärkeä sinulle?"
Se keskustelu käytiin varmasti.
Mutta me vain mietimme: "Onpa meillä outo isä."
Asia on näin. Minä olen 39-vuotias. Melkein yhtä vanha kuin hän silloin.
Pelkään muuttuvani häneksi, koska nyt -
minäkin pidän sitä hauskana juttuna.
Mielestäni on objektiivisesti ja nimellisesti hauskaa -
nimetä omien lasten haluama koira -
jonkun toisen lapsen mukaan, jota he eivät ole edes tavanneet,
ja johon heillä ei ole vertailukohdetta.
Sen seurauksena -
koko sen koiran elinajan ajattelin joka päivä Steven Minneytä.
Minä, veljeni ja siskoni puhuimme jatkuvasti Steven Minneystä.
Pitkiä keskusteluja.
Spekuloimme, mitä hän tekee aikuisena.
"Asuukohan Steven Minney paikkakunnalla?
"Mitenköhän Steven Minney tienaa leipänsä?"
Sain tietää, mitä hänelle tapahtui, kun liityin kymmenvuotiaana partioon.
Valtava juonenkäänne:
Steven Minney oli Sudenpenturyhmäni johtaja.
Täyttä sattumaa.
Kettering on pieni kaupunki, mutta se oli hurjaa.
Asia on näin.
En tiennyt, että Steven Minney oli Sudenpentujen johtaja.
Sudenpennuissa olleet tietävät tämän.
Sudenpentujen johtajat eivät käytä oikeita nimiään.
He kutsuvat itseään...
Jos ette ole olleet Sudenpennuissa,
valmistautukaa. Tämä kuulostaa hullulta.
He kutsuvat itseään Viidakkokirjasta otetuilla nimillä.
Totutelkaa hetki elämään maailmassa, jossa tuo pitää paikkansa.
Se on totta. He käyttävät nimiä, kuten Bagheera ja Akela.
Parempia koiran nimiä kuin Steven Minney.
Niitä nimiä he käyttävät.
Meidän piti kutsua heitä niillä nimillä. Minun piti puhutella aikuista miestä:
"Helou, Baloo. Miten viikonloppu meni?"
"Hyvin, kiitos. Tee tämä illuminati-merkki -
"ja sano, että rakastat kuningatarta."
"Lupaan tehdä parhaani."
Minut pakotettiin lausumaan se kymmenvuotiaana.
Joka viikko piti sanoa: "Lupaan tehdä parhaani,
"tehdä velvollisuuteni Jumalaa ja kuningatarta kohtaan."
Jos en sanonut sitä, en saanut pelata vaahtomuovifutispallolla.
En aavistanutkaan...
...että Shere Khan oli Steven Minney.
Kunnes eräänä päivänä isä haki minut partiosta -
ja alkoi jutella Shere Khanille.
Odotin käytävässä puoli tuntia, että he lopettavat juttunsa.
Muut partiolaiset lähtivät. Muut johtajat,
kuningas Louie ja muut, lähtivät jo.
Kotimatkalla autossa isä sanoi:
"Tiedätkö, kenen kanssa minä juttelin?"
"Tiedän.
"Hän on Sheer Khan. Näen häntä joka viikko.
"Tunnen hänet paremmin kuin sinä."
"Ei. Hän on Steven Minney."
"Sekö Steven Minney? Vitsailetko?
"Ei naurata, jos keksit tuon päästäsi.
"Senkö miehen mukaan nimesimme koiran? Todellako?
"Oletko tosissasi?"
"Jep. Hän on se Steven Minney,
"jonka mukaan nimesimme mäyräkoiran."
Hän ei sanonut minulle:
"Älä tietenkään kerro sitä Steven Minneylle.
"Aikuiset eivät innostu lasten tavoin,
"kun tuntemattomat nimeävät koiran heidän mukaansa."
Kihisin innosta koko viikon.
En malttanut odottaa näkeväni Steven Minneyn tiistaina.
Kehuskelin sisaruksilleni.
"Hän on nykyään Shere Khan. Tunnen hänet hyvin."
Tiistai-iltana menin suoraan partiomajaan.
Sivuutin kaverien tervehdykset. Suoraan hänen luokseen.
Sinä olet Steven Minney.
M, I, N, N, E, Y.
Me nimesimme mäyräkoiramme sinun mukaasi, Steven Minney.
Se on aika pieni.
Isä ei ole koskaan unohtanut sinua.
Ei, kun halusimme koiran, hän sanoi: "Yhdellä ehdolla!
"Se nimetään Steven Minneyn mukaan,
"pojan, jota opetin 10 vuotta sitten. M, I, N, N, E, Y."
Ajattelen sinua joka päivä.
Siskoni mielestä löysit rakkauden jonkun muun sylistä.
Istuin nurmikolla ja katsoin mätsäreitä.
Mäyräkoira Steven Minney oli vieressäni.
Sanoin vanhemmilleni: "Voiko Steven Minney osallistua koiranäyttelyyn?"
He suostuivat, koska osallistumismaksua ei ollut,
eivätkä he välittäneet.
Menin täyttämään ilmoittautumislomaketta.
Suurin osa kategorioista perustui ulkonäköön.
Meidän mielestämme se koira oli kaunis,
mutta tiesin, etteivät alan johtajat ymmärtäisi sitä.
Löysin huvittavamman kategorian:
"Koira, jolla on heiluvin häntä".
Kotona Steven Minney heilutti häntää lakkaamatta. Voitto kotiin.
Tämä on tarina, jota minun ei tarvitse kertoa loppuun.
Tiedätte, miten se päättyy.
Se ei lopu lauseeseen: "Sitten voitimme koiranäyttelyt."
Tiedätte, miten käy.
Lavalla on neljä aikuista, joiden koirat ovat ilosta sekaisin.
Sitten siellä olen minä, jonka koira voisi olla täytetty.
Se ei tehnyt yhtikäs mitään.
Vilteillä istuvat aikuiset osoittelivat minua -
ja räkättivät ystäviensä kanssa.
Sitten minä vedin erikoisnumeroni: purskahdin itkuun.
Siitä minut tunnettiin. Yleisö saa, mitä haluaa.
Luuletteko, ettei McCartney esitä Blackbirdia?
Minä purskahdin aina itkuun.
Itkin rukin ääressä,
itkin koiranäyttelyissä -
ja itkin, kun minulle selvisi, että Jeesus on kuollut.
Ne tunnetaan kotonani nimellä "kolme suurta".
Jeesuksen kuolema -
laukaisi tähän mennessä pahimman itkun.
Se oli rumaa.
Sain tietää nelivuotiaana.
Kristitty kasvatus syntymästä asti, mutta sitä käännettä ei ollut kerrottu.
Tiesin, että minulla on rakastava paras ystävä.
James Ancasterin elämä oli melko miellyttävää.
Nelivuotiaana tanssahtelin kirkkoon pääsiäissunnuntaina.
Olin innoissani. Siellä pääsin sosialisoimaan.
En ollut vielä koulussa. Ajattelin yhä, että on siistiä olla kristitty.
Saavuin siistille kirkolle, jossa siistit skidit hengasivat.
Pääsiäissunnuntaina juhlittiin tavallista enemmän.
Talo täynnä väkeä.
Mietin: "Ylistetty olkoon Jumala. Tämän takia käyn kirkossa.
"Mitä me juhlimme? Näkemäni perusteella jotain mahtavaa."
Jokainen rokkibändin soittama kappale, se oli sellainen kirkko,
jokainen bändin kappale -
meni jotakuinkin näin: "Hän on kuollut!
"Hän kuoli!"
Siinä minä istuin nelivuotiaana ja mietin:
"Eivät kai he tarkoita sitä, ketä luulen."
Muistoissani kyyneleeni valuivat vaakasuorassa.
Ne veivät minut takaperin pois seurakunnasta.
Kaikkea kaikkialla yhtä aikaa.
Tuo oli kiperä paikka!
En ole ennen tehnyt tuota mikrofonin johdon kanssa.
Tunsin sen. Mietin: "Jeesus, pelasta minut."
Yhtäkkiä olen taas uskossa.
"Jos kuuntelet, pahoittelen vitsiäni kiertueella. Pelasta minut."
Muistan osuneeni seinään.
Kaaduin polvilleni ja itkin kouristellen -
lattialla. Niin kovasti minä itkin.
Joku helvetin vanha ukko käveli ohitseni.
Hän kysyi, olenko kunnossa.
"Miksi sinä itket?"
"Jeesus on kuollut!"
"Jeesus kuoli." - Juonipaljastus!
Juonipaljastus?
Et uskokaan, mitä tarinassa tapahtuu seuraavaksi.
En halua paljastaa mitään, mutta se taitaa perustua Matrix- trilogiaan.
He taisivat saada idean Matrixista.
"Juonipaljastus".
Olisipa se mies sanonut niin.
Ei sanonut. Sen sijaan hän sanoi:
"Voi, älä huoli. Hän kuoli sinun puolestasi."
"Anteeksi, mutta miten minä tähän liityn? Mitä tarkoitat?
"Miksi Jeesus kuoli minun puolestani?"
"Pahojen asioiden takia, joita olet ajatellut, sanonut ja tehnyt."
"Jep, siksi hänet teloitettiin julkisesti.
"Tiedätkö ristiinnaulitsemisen? Minäpä selitän. Olet nelivuotias.
"Etkä ole minun lapseni.
"Minä selitän Mel Gibsonin tasoisella tarkkuudella,
"millaista on ristiinnaulitseminen.
"Hyvää pääsiäistä."
Eli jos katsotte tätä esitystä ja mietitte:
"Näissä tarinoissa on alhaiset panokset.
"En ymmärrä, miksi aikuinen mies -
"kokee niin paljon syyllisyyttä ja häpeää mitättömistä tarinoista",
muistakaa, että kun olin neljä, roomalaiset tappoivat parhaan ystäväni.
Kerron positiivisen tarinan siitä kirkosta kristittyjä varten.
Siinä kirkossa, kun olin seitsenvuotias,
tein oikean ensimmäisen keikkani,
esiinnyin ensi kertaa kunnolla yleisön edessä.
Se oli komediasketsi, kappas vain.
Minä ja isäni.
Isä kirjoitti sen, eikä tätä käy kieltäminen,
hän antoi itselleen Jumalan roolin.
Hauska fakta: se on ainoa asia, joka on saanut terapeuttini nauramaan.
Kun kerroin terapeutilleni koiranäyttelyistä, hän ei sanonut...
Hän on muuten hyvä terapeutti. Hän ei sanonut:
"James, sinun pitää vain muistaa,
"että aina kun olet yleisön edessä, siellä et ole vain sinä.
"Sinun kanssasi on myös pieni mäyräkoira."
Hän ei sanonut niin, mutta olen aika varma, että siltä minusta tuntuu.
Aina kun olen lavalla,
suojelen koko ajan sitä poikaa, ja täällä on pieni mäyräkoira,
joka ei tee yhtikäs mitään.
Kun valitan teille siitä, ettette naura, tarkoitan:
"Heiluta häntää, Steven Minney, ole kiltti!
"Heiluta häntää, Steven Minney! Näytämme tyhmiltä.
"Näytämme tyhmiltä, Steven Minney.
"Näytämme niin tyhmiltä."
Silloin minua hävettää eniten keikkojen jälkeen.
Vuosien saatossa.
Aina kun olen huutanut yleisölle, joka ei naura tarpeeksi.
On karmivaa, miten monesti olen tehnyt sen.
Se on noloa.
Pahin kerta, kun valitin hiljaiselle yleisölle,
oli kun minua oli pyydetty -
lukemaan Roald Dahlin tarinaa esikoululaisille.
Sille on monta syytä, miksi niin tapahtui.
Vuonna 2018 minut pyydettiin lukemaan lapsille Ilmarin ihmelääke.
Se kirja muutti elämäni.
Kun olin lapsi, äiti luki minulle Ilmarin ihmelääkkeen.
Se oli johdatukseni komediaan. Aiemmin en tiennyt hauskuudesta.
Kaikki muistavat sen, mikä sai meidät pitämään komediasta.
Minulle se oli se kirja. Nauroin katketakseni.
En tiennyt sellaisesta tunteesta.
Joten vuonna 2018, kun olin matkalla Roald Dahl -tapahtumaan,
minulla oli epärealistiset odotukset.
"Tänään taidan muuttaa näiden lasten elämän."
Jälkeenpäin ajateltuna se joogaohjaaja tunsi varmasti samoin matkalla kouluuni.
Ansaitsen kaiken, mitä tässä tarinassa tapahtuu.
Lisäksi se oli erityinen päivä, 18. syyskuuta,
eli virallinen Roald Dahlin päivä.
Useimmat tietävät sen varmasti.
Sitä varten oli varattu Cardiffin linna.
Linnan jokaisessa huoneessa eri henkilö -
lukisi lapsille eri Roald Dahlin kirjaa.
Kuulostaa kivalta, mutta käytännössä se tarkoitti,
että minä seisoin tornissa ja luin Ilmarin ihmelääkettä -
kurjassa hiljaisuudessa, kuullen koko ajan,
kuinka Floella Benjaminilla on paljon parempi keikka alakerran juhlasalissa,
jossa hän luki Jali ja suklaatehdasta naurunremakan ja aplodien kaikuessa.
Istuin jakkaralla. Edessäni lattialla istui 35 lasta.
Jos olette kuunnelleet,
minun ei tarvitse kertoa, miksi se laukaisee minussa reaktion.
Myin kirjaa ihan täysillä.
"Ilmari antoi lääkettä isoäidille,
"joka kasvoi niin pitkäksi, että hän meni katosta läpi."
Kaikki olivat näin.
Muina mäyräkoirina.
Kuulin vain:
"Kuinkas käykään karkkiahmatille?" alakerrasta.
Taisin menettää järkeni silloin,
kun minun piti imitoida...
En tiedä, liittyykö tarinani siihen mitenkään.
...isoäitiä. Jos ette muista Ilmarin ihmelääkettä, isoäiti sai lääkettä.
Hän kasvoi niin pitkäksi, että meni katosta läpi.
Hän kasvoi katon läpi -
ja jäi sinne jumiin, enkä halua olla mulkku,
mutta se on hauskaa.
Kaikkien mummot eivät ole sorsineet heitä,
mutta on hassua, jos vanhukselle käy noin.
Se on hauskaa. Jumissa katossa.
Haluatko, että huudan täältä?
Ai haluanko? No minäpä kerron.
Haluaisin, että sen tekee mitä kohteliain henkilö. Ehdottomasti.
Se olisi mukavaa.
Mikä sinun nimesi on? - Stuart.
Hei vain, Stuart.
Kerrassaan mukavaa. Muodollinen esittely huutelulle.
Pidän siitä kovasti.
Anna mennä, Stuart. Huuda.
Minun pitää vähän miettiä. - Tottahan toki. Kyllä.
Arvostan sitä. Kyllä sitä kannattaa miettiä.
Tuo...
...on täysin kehittynyt persoona.
Kaikki eivät näe häntä, mutta tiedämme, miltä hän näyttää.
"Haluatko, että huudan täältä?"
Heti hauska. On todella vaikeaa -
keksiä hauska aloitus. Todella vaikeaa.
Se oli hauskaa ja omaperäistä. Se antoi pohjan hänen persoonalleen.
Kun kysyin hänen nimeään, hän ajatteli: "En yritä lypsää tätä.
"Sanon 'Stuart'. Tiedän, mitä aion tehdä."
"Mitä aiot huutaa?"
"Saanko miettiä sitä hetken?"
Se on objektiivisesti hauskaa.
Haluatko, että huudan täältä? - Haluanko, että huudat?
Sinua jo imitoidaan.
Niin hyvä sinä olet.
Tiedättekö, kuinka paljon aikaa se vaatii?
Useimpien koomikoiden kohdalla kestää yli vuosikymmen,
ennen kuin imitaattoreita alkaa ilmestyä -
ja alamme nähdä vaikutuksemme komedian maailmassa.
Kerroit ihka ensimmäisen vitsisi, ja sinua jo matkitaan eturivissä.
"George!" Tämä on isoäiti. No niin.
Tämä on isoäiti.
Luen lapsille.
Tällä hetkellä minä sekosin.
"George!
"Senkin iljettävä mato!
"Inhottava pikku poika!
"Auta minut pois täältä ja heti!"
Seuraavaksi sanoin: "Nautitteko te tästä vai?"
Esikoululaisille! Niin epävarma minä olen.
Kuvittelin maanantain esikoulussa:
"Hei, mitä teit Roald Dahlin päivänä?"
"Olin James Acasterin keikalla.
"Ei kannata vaivautua."
Tämä on pahinta.
Se oli ensimmäinen kuudesta ryhmästä, jolle minun piti lukea sinä päivänä.
Juonipaljastus! Keljuilin niistä jokaiselle.
Viimeisessä ryhmässä pääsin luvun loppuun kommentoimatta.
Sulkiessani kirjaa, näin lähellä loppua,
katsoin yhtä lapsista, joka istui yksin eturivissä,
ja sanoin ääneen:
"Ja taas hiljaisuus. Hienoa."
Hänen tulevaisuutensa on taputeltu. Koko loppuelämä.
Hän kasvaa aikuiseksi,
istuu komediaesityksessä. Koomikko kertoo vitsin.
Reaktioita ei juuri ole. "Hiljaisuus on paha.
"Kermit!"
Ja ympyrä kiertää.
Kukaan ei parannu. Kukaan ei opi.
Panemme vain tuskan kiertämään.
Se minunkin pitää muistaa, kun olen lavalla.
Tärkein prioriteetti on, että minun pitää suojella poikaa.
Olisi välinpitämätöntä, jos en ottaisi huomioon sitä,
että teillä kaikilla on mukana nuori versio itsestänne.
He istuvat sylissänne. Jotkut teistä suojelevat heitä.
Jotkut teistä eivät.
Siksi jokainen komediaesitys on helvetinmoinen tunnesotku.
Jokaisella keikalla olen lapsi vastuussa lastentarhasta.
Olen Tommi Pikkala. Sitä tämä on.
Yritän olla olematta Annukka Pikkala joka ikisellä keikallani.
Jokaista rukin edessä itkenyttä lasta kohden -
oli 35 lasta, joiden piti istua -
ja katsoa, kun lapsi itkee rukin edessä. Luuletteko, ettei se vaikuttanut heihin?
Aikuisena he istuvat yleisössä ja miettivät:
"Miksi jännitän esiintyjän puolesta? Mistä se johtuu?
"Toivottavasti hän osaa kehrätä villaa. Siis kertoa hyviä vitsejä. Mitä?
"Mitä minä oikein sanoin?"
Kaikki tarinat, joita olen kertonut tänään,
olen pyöritellyt niitä päässäni etenkin sulkutilassa.
Sulkutilojen aikana me kaikki mietimme -
työpaikkojamme ja suhdettamme työhön.
En väitä, että kaikilla olisi ollut sama kokemus. Minulla on vitusti massia.
On tärkeää huomioida se seikka.
Ei, kuulkaa. Olen kyllästynyt siihen, että julkkikset,
jollainen minä olen kuolemaani asti,
ovat sulkutilan asiantuntijoita. Pääasiassa -
olemme kuulleet julkkiksilta siitä, millaista sulkutilassa oli.
Joskus pahinta on se, kun he väittävät -
saaneensa syvällisen opetuksen, josta me kaikki voimme hyötyä.
Tyyliin: "Moni ei sano näin,
"mutta sulkutilat olivat hyväksi minulle.
"Ennen olin työnarkomaani.
"Poltin kynttilää molemmista päistä.
"Sitten tuli sulkutila, ja minun oli pakko lyödä jarru pohjaan.
"Ensi kertaa -
"otin etäisyyttä ja tarkastelin tilannetta.
"Päivittelin itsekseni.
"Haluanko todella tätä? Jatkaa tässä työssä näiden ihmisten kanssa?
"Tätäkö haluan uraltani?
"Sanoisin kaikille kuuntelijoille:
"Ei teidän tarvitse tehdä töitä koko ajan.
"Älkää täyttäkö kalentereitanne työllä.
"Lyökää jarrut pohjaan. Ottakaa etäisyyttä.
"Sitten tekin ymmärrätte,
"että tienaatte jo tarpeeksi ruokapodcastillanne."
Sulkutilat olivat elämäni parasta aikaa.
Toivon, että tulee uusi, joka kestää ikuisesti.
Olin rentoutunut joka ilta ensi kertaa vuosikymmeneen,
kun en pakottanut itseäni tähän hulluuteen.
Voin paremmin päivisin, huolehdin itsestäni.
Aloitin joogan. Missä se on ollut koko elämäni?
Nämä asiat salataan meiltä koulussa.
Laita se opetussuunnitelmaan, Blunkett!
Vietin sulkutilan tyttöystäväni, eli lempihenkilöni kanssa. Helppo nakki.
Sovimme hyvin yhteen.
Tiedän, että kun sanotaan noin,
jotkut ovat skeptisiä. Eikä siinä mitään.
Kerron teille, miten hyvin sovimme yhteen.
Tiedätte jo, miten tämä toimii.
Teidän tarvitsee tietää vain se,
että kerran hän meni kampaamoon värjäämään hiuksensa,
ja jotta hän saisi oikean väriset hiukset,
hän otti mukaan kuvan hevosesta.
Sellainen henkilö on kyseessä. Olen umpirakastunut.
Eikä se ollut pelkkä kuva hevosesta.
Pyysin nähdä sen nähdäkseni, oliko väri oikea. Hän näytti sen.
Se oli meemi hevosesta.
Hevosmeemi. Tiedättekö hevosmeemin?
Se oli kuva hevosesta, jolla on pitkä, loistelias harja.
Siinä luki: "Maybe she's barn with it.
"Maybe it's Neighbelline." Tiedättehän, "neigh".
Kun hevonen hirnuu.
Hän näytti sen ammattilaiselle.
"Haluan näyttää hevoselta, jos mahdollista.
"Paljon kiitoksia, neidit."
En ollut paikalla, mutta aika varmasti sen nähneet sanoivat:
"Hän varmaan tapailee James Acasteria."
Kun sulkutilat päättyivät,
ahdistus ja stressi palasivat täydellä teholla.
Matkustin junalla Lontoosta Ketteringiin,
ja vaununi valtasi pieni teinipoikien jengi.
Ollaan aikuisia eikä esitetä, ettei se ole pelottavaa.
Tiedättehän?
He aloittivat heti.
Juoksivat ees taas vaunussa ja käytävällä,
tönivät toisiaan muiden päälle.
He heittelivät tavaroita, huusivat ja kiroilivat.
Sitten heidän johtajansa -
hyppäsi vaunun etuosaan, otti täyden kokispullon taskustaan -
ja kohdistamatta sitä mitenkään, meidän päidemme korkeudella,
buum, noin vain, hän heitti sen.
Se kimposi ikkunasta.
Aikuinen mies melkein menetti silmänsä.
Tämän noin 40-vuotiaan miehen reaktio oli...
Hän esitti, ettei sitä tapahtunut.
Juuri niin hän toimi koulukiusaajien kanssa.
Niin meille kaikille kävi. Heti kun lapset aloittivat sen,
me palasimme siihen ikään, kun joku kiusasi meitä ensi kertaa.
Siellä oli rikkaan näköinen viisikymppinen liikemies,
joka istui kauempana vaunussa kalliissa kamppeissa.
Lapset piirittivät hänet ja kutsuivat häntä paskakassiksi,
koska hänellä oli paska kassi.
Aikuinen mies, joka varmasti omistaa yrityksen,
vastasi lapsille näin:
"Joo, melkoinen paskakassi! Eikös juu?
"Millaisella luuserilla on näin paska kassi?"
Me kaikki katsoimme miettien: "Säilytä arvokkuutesi.
"Kiusaat omaa kassiasi lasten kanssa. Maksat ihmisille palkkaa."
Sitten lapset ottivat koulukirjansa esiin -
ja alkoivat repiä sivuja irti.
He tekivät niistä palloja -
ja alkoivat leikkiä paperilumipallosotaa vaunussa.
Me olimme tähtäimessä.
Se oli koulukirjan paperia. Se on kiiltävää ja kovareunaista.
Yhdellä lapsista oli kunnon paperilumipallo.
Vaunun toisessa päässä oli hänen kaverinsa,
jolle hän heitti sen täydellä voimalla,
ja osui siellä istuvaan naiseen.
Suoraan kasvoihin. Me kaikki tunsimme sen.
Toinen, tuntematon nainen, nousi ylös ja nuhteli koko jengiä.
En tiedä, oletteko käyttäneet julkisia,
jossa miesjengi, jotka voivat olla joko 13- tai 30-vuotiaita,
on päättänyt pelotella muita,
koska he eivät ole käsitelleet ongelmiaan.
Aina kun niin tapahtuu,
siinä käy aina niin,
että yksinäisen naisen on pakko täysin omin avuin -
kohdata koko jengi, kun kaltaiseni miehet vain miettivät:
"Toivottavasti tämä toimii.
"En voi edes katsoa naista, koska minua lyödään ensin.
"Suojele naista. Anteeksi, että poikasi kuoli takiani.
"Se on varmasti jo ollutta ja mennyttä, iso mies.
"Suojele nyt tätä naista."
"Saisitte hävetä!"
Ennen kuin hän ehti jatkaa, johtaja keskeytti hänet.
Poika vaiensi naisen sanomalla asioita, joiden painoa toivon,
että hän ei ikänsä puolesta ymmärrä, mutta se oli järkyttävää.
Nainen istui alas hiljaa.
Kaikki vaunussa olivat entistä surullisempia.
Seuraavalla pysäkillä -
vanha mies nousi ylös lähteäkseen junasta.
Teidän täytyy tietää hänestä vain se,
että hän oli kalju. Miehellä ei ollut haituvaakaan.
He murskasivat miehen täysin.
Koko matkan käytävältä ovelle: "Heippa, kalju".
Mielikuvituksetonta paskaa, jonka hän on kuullut miljoona kertaa.
Hän laskeutui laiturille.
Hän ei kävellytkään pois, vaan kääntyi ympäri,
katsoi vaunun sisälle raivoissaan -
silmämunat vavisten ja tuijotti poikia.
Ovien sulkemisääni soi. Niiden sulkeutuessa hän huusi:
"Vanhempanne eivät rakasta teitä!" Ovet menivät kiinni, ja juna lähti.
"Vanhempanne eivät rakasta teitä!"
Vanhemmat ovat kuolleet!
Miten hitossa kukaan ei ole huutanut tuota koko kiertueella?
Täydellinen vastaus.
On kiva saada huutelija, joka arvostaa rakennetta.
Kaksi asiaa.
Minua harmittaa, etten keksinyt sitä itse.
Olen vetänyt tämän show'n useammin kuin muistan,
eikä se ole käynyt mielessäni kertaakaan,
ei lainkaan.
Toinen asia. Onneksi en ajatellut sitä,
koska muuten olisin nyt raivona,
jos se olisi seuraava repliikkini, mutta sinä sanoitkin sen.
Ehkä joku heistä hautasi taannoin äitinsä.
"Ehkä joku heistä hautasi taannoin äitinsä."
Ehdottomasti. Loistava lisäys vitsiin.
Rakenne toimii. Se oli liian synkkää.
Tapa, jolla sanoit sen, oli kammottava.
"Ehkä joku heistä hautasi taannoin äitinsä."
Kylmät väreet kulkivat pitkin selkäpiitä.
Mitä helvettiä? Tiedän,
että sanoin saman asian esityksen alussa.
Muistit sen ulkoa. Se on vaikuttavaa.
Mutta herraisä.
Teki varmaan itsarin!
Selvä. Odota hetki. Tuo mies meni aivan liian pitkälle.
Hienosti tehty.
Kaikki ajattelivat, että sinun oli liian synkkä,
ja sitten he kuulivat jotain, jonka joku keksi ihan itse.
Kuka sen huusi? Voitko vilkuttaa?
Terve. Mitä kuuluu? Mikä nimesi on?
Richard.
Mikä sinua vaivaa?
Mitä? - Paljonko sinulla on aikaa?
Paljonko minulla on aikaa? Niin paljon kuin haluan.
"Vanhempanne eivät rakasta teitä!"
He ovat kuolleet!
He ovat kuolleet? Tehdään sama uudestaan.
Muistakaa, mitä sanoitte.
Joo.
Pidän siitä rakenteellisesti. Rakenteellinen vastaus.
Se on hienoa kuulla. Ehdottomasti.
Olen ärsyyntynyt kahdella tasolla. Siksi, etten ajatellut sitä.
Olen vetänyt show'n monesti. En koskaan ajatellut tuota.
Onneksi en ajatellut sitä,
koska minua ärsyttäisi, että sanoit vitsin ennen minua.
Mutta hienoa.
"Vanhemmat olivat kuolleet."
Ehkä joku heistä hautasi äitinsä.
Tuo oli synkkää. Liian...
Se toimii rakenteellisesti.
Sanoin saman aiemmin, mutta se on liian synkkää.
Sanoit sen tällä äänellä:
"Ehkä he hautasivat vanhempansa taannoin."
Se oli aika karskia. Mutta hei,
hyvä yritys kuitenkin.
Se oli itsari!
En tiedä, kuulivatko kaikki tuon. Tuo oli aivan liian...
Olet nyt selvillä vesillä. Tuo oli paljon synkempää.
Mitä hittoa? Kuka sen sanoi? Vilkuta minulle.
Kuka sen sanoi?
Mikä on nimesi?
Richard.
Mikä sinua vaivaa, Richard?
Mikä sinua vaivaa?
Paljonko minulla on aikaa? Aika paljon.
Aika paljon. Siis...
Ei yhtä paljon kuin ensimmäisellä kerralla,
mutta aika kauan.
Ne lapset jatkoivat häiriköintiä. Nyt oli minun vuoroni.
Istuin takarivissä rukoillen Jumalalta,
että lapset ovat Would I Lie to Youn faneja.
He piirittivät minut.
Johtaja istui eteeni selkä minuun päin.
Hänen kaverinsa istui häntä vastapäätä.
He eivät välittäneet minusta.
Kolme heistä nojasi minun takanani olevaan takaseinään.
Muistoissani heillä oli hammastikut suussa. Ei oikeasti.
Sen keksin päästäni, mutta siltä se tuntui.
He eivät välittäneet minusta.
Viimeiset kaksi lasta seisoivat aivan tässä.
Yksi nojasi matkatavarahyllyyn välittämättä minusta.
Yksi heistä ryntäsi penkeille, tarkkaili minua koko ajan -
ja välitti minusta aivan liikaa.
Minä vain katselin ulos ikkunasta.
Esitin, ettei minulla ollut hajuakaan tapahtumista.
Näin minä istun junassa nykypäivänä.
En selaa puhelintani kuten normaali ihminen.
Katson ikkunasta kuin Enid Blytonin hahmo.
Vallan miellyttävä päivä rautatiellä!
Onko tuo Cecil?
Se on Cecil Armitage, se veijari!
Hellurei, Cecil! Olemme matkalla kaupunkiin.
Tämä poika.
"Oi!" Minä katsoin häntä.
"Vittuako kyyläät?"
Erinomaista työtä.
Tanssin kuin vanha tekijä.
Asia on näin. Minä tunnen viidakon säännöt.
Kun joku sanoo "oi", hänet on huomioitava.
Mutta jos häntä katsoo, haluaa ongelmia.
Ainoa ulospääsyni pojan sanottua "oi" olisi ollut vastata:
"Niin? Kuinka voin auttaa, nuori herra?
"Taitaa tulla sade. Toivottavasti otit kumisaappaat.
Onko tuo Montgomery?
"Se on Montgomery St. Stephens, mokoma lurjus!
"Heissulivei, Montgomery!
"Hyvää joulua sinulle ja perheellesi."
"Oi!
"Vittuako kyyläät?"
"Sanoit 'oi', joten katsoin sinua."
Niin minä sanoin.
Olin taas pikkulapsi rukin äärellä.
"Sanoit 'oi', joten katsoin sinua."
"Et kai vain viisastele minulle?"
Olin 36-vuotias.
Minun oli tieteellisesti mahdotonta viisastella 13-vuotiaalle pojalle.
En sanonut sitä hänelle. En tiennyt, mitä sanoa.
Olin nähnyt kaikkea kokeiltavan. Mikään ei ollut toiminut.
Tuskin olisin sanonut sitä, mitä sanoin, missään muussa elämänvaiheessa.
Mutta aivoni toipuivat vielä sulkutilasta.
Ajattelin niin kuin sulkutilan aikana.
Sulkutilassa olin miettinyt, kuinka hoitaa selkkaukset.
Etenkin keikoilla huutelijoiden kanssa.
Olin puhunut siitä paljon Zoom-terapiassa,
johon minulla oli varaa.
Ajattelin vastata sille lapselle kuin aikuinen.
Vastata rehellisesti.
"Et kai vain viisastele minulle?"
Miksi yrität pelotella minua?
"Ei vittu, pelottaako sinua?"
Kyllä pelottaa. Sinä pelotat minua.
Kun sanoin, että hän pelottaa minua, hän muuttui täysin.
Kaikki se mahtailu katosi. Hän oli pelkkä 13-vuotias lapsi.
Hänen ilmeensä sanoi: "Mikä minusta on tullut?" Hän yritti ymmärtää.
Hän hätääntyi ja katsoi johtajaa.
Kuin Mäkkärin työntekijä, joka etsii esimiestään.
"Tätä ei ollut käsikirjassa.
"Tarvitsen apuasi. Tämä sanoo, että häntä pelottaa."
Johtaja ampaisi ylös. Hän katsoi minua penkin yli.
"Vittuako sinä pelkäät?"
Öö...
Hän sanoi "oi".
Joten katsoin häntä, ja hän sanoi:
"Vittuako kyyläät?"
Se kuulostaa varmasti hassulta, mutta en kestä sellaista.
Olen parhaimmillani ahdistunut.
Jos tuntematon on hyökkäävä minua kohtaan,
minä jäädyn.
Te olette heitelleet tavaraa ihmisiä päin ja pelotelleet koko vaunua.
Nyt olette piirittäneet minut. Voin joko tapella, paeta tai munata.
Minä munaan aina. Sen tiedän itsestäni.
Joten tämä on pelottavaa. Pelkään aidosti.
Hän katsoi minua ja sanoi:
"Antakaa hänelle tilaa. Häntä pelottaa.
"Perääntykää. Antakaa hänelle tilaa.
"Mitä varten te pelottelette ihmisiä?
"Tämä maa on kärsinyt tarpeeksi. Te pelottelette ihmisiä junassa.
"Siinä sitä ollaan niin ylpeinä. Ja nyt ne hammastikut pois suusta!"
Kun sanoin sille pojalle, että minua pelotti,
muut aikuiset junassa katsoivat minua kuin ajatellen:
"No, hän kai kuolee meistä ensimmäisenä."
Kun he jättivät minut rauhaan, muut sanoivat:
"Sori, olisin voinut sanoa tuon. Pelkäsin koko ajan.
"Heitit kokispullon silmilleni! Vitun hullua!"
Loppumatkan he jättivät muut rauhaan.
He olivat puhelimillaan ja juttelivat. He jäivät pois Wellingborough'ssa.
Heidän piti mennä ohitseni päästäkseen ovelle.
En halua kehua, mutta sain neljä nyrkkitervehdystä. Aika hyvin.
Ei niin siistiä, kun he sanoivat samalla:
"Anteeksi, että pelotimme sinua", mutta se kelpaa.
Olit kaikista pelottavin, pikkumies. Turvallista kotimatkaa.
Eritoten tämän tarinan kohdalla -
haluan korostaa, että se on täysin totta,
koska tiedän, ettei se kuulosta siltä.
Tiedän, että se on liian sopiva vertauskuva -
sille, miten käsittelen huutelijoita.
Heistä jokainen jätti minut rauhaan.
Se on ainoa asia, josta terapeuttini on sanonut:
"Mistä muusta olet valehdellut?
"Eivät he jättäneet sinua rauhaan." Mutta he jättivät. Kaikki -
on täysin totta. Kaikki se tapahtui.
"Vanhempanne eivät rakasta teitä" tapahtui eri junassa.
AirDroppasin sen tähän tarinaan, mutta kaikki se on totta.
Jotta voimme lopettaa luottamuksella, keksin yhden osion esityksestä.
Tunnustan nyt, ja lähdemme tietäen totuuden.
Ainoa osio, joka ei ollut totta,
oli se kun kerroin, että Steven Minney oli Sudenpentujen johtaja.
Se ei ole totta. Hän ei johtanut Sudenpentuja.
Hän johti Tarpojia. Olin 15-vuotias. En halunnut myöntää sitä silloin.
Mutta niin tapahtui.
Eikä nimi ollut Shere Khan, vaan Steve.
Enkä siltikään hoksannut sitä.
Mutta joo, kiitos, kun huutelitte.
Kun aloitin tämän show'n kaksi vuotta sitten,
en tiennyt, mitä kokeilusta seuraisi.
Päätin antaa yleisön tehdä, mitä se haluaa, jotta minun täytyisi -
kohdata puutteeni koomikkona.
En tiennyt, mitä tapahtuisi, jos sallisin teidän tehdä mitä vain.
Olen oppinut,
että teette mitä haluatte joka tapauksessa.
Kukaan teistä ei käyttäytynyt eri tavalla -
kuin jos olisitte nähneet esitykseni, jossa säännöt pätevät.
Sen olen oppinut.
Jos huusit, olisit huutanut muutenkin. Jos et, et olisi.
Olen kokenut kaikki tavallisten kiertueiden keikat.
Synkkä hiljaisuus -
koko kaksituntisen ajan.
Naurusta raikuva sali. Jatkuvaa huutelua.
Yksi häiriköi koko ajan, muut kääntyvät häntä vastaan.
Keikkoja, jotka käyvät lähes väkivaltaisiksi, ja pitää...
Niin käy joka kiertueella.
En yritä muuttaa teitä.
Yritän muuttaa reaktiotani teitä kohtaan.
Ennen reagoin huonosti,
ja olipa tilanne mikä tahansa, minulla meni yli.
Joten jos ette nauttineet illan esityksestä, voitte lohduttautua sillä,
että ennen tämä oli paljon pahempaa.
Paljon pahempaa.
Yritän huolehtia itsestäni sekä lavalla että sen ulkopuolella.
Siinä on eniten työtä.
Olen yrittänyt olla enemmän vapaalla.
Lyön jarrut pohjaan, otan etäisyyttä.
Kävin reissussa tyttöystäväni kanssa. Menimme viikoksi -
Floridan Disney Worldiin.
Poika tuli tietysti mukaan.
Ottaisinko hänet lavalle,
mutta en mukaani Disneyhyn? En ole mikään hirviö.
Kaikki, joille kerroimme Disney Worldiin menosta,
vastasivat näin: "Mitä? Ilman lapsiako?"
"Kyllä me otamme lapset mukaan."
Minä otin mukaan pojan, hän tytön,
ja heillä oli hauskaa. Koko viikon he kirmailivat Disneyssä.
Koska... En lopeta show'ta kertomalla, mikä tekee hyvän parisuhteen.
Olemme erilaisia. Se on erilaista kaikille.
Minulle hyvä suhde on sitä,
kun tullaan toimeen tässä ja nyt, mutta samalla -
jokainen aiempi versio itsestämme -
tulee myös toimeen keskenään.
Eikä nuorempaa versiota tarvitse suojella hänen seurassaan,
koska hän pitää siitä versiosta ja haluaa myös suojella sitä.
Ja kuulkaa,
tiedän, ettei tämä osio ole hauska.
Niin tapahtuu, jos kirjoittaa komediaa rakkaudella.
Se ei ole hauskaa. Se on show'n paskin osio.
Kiitos, kun tulitte.
Olette ihania. Minulla oli hauskaa.
Nähdään toisella kertaa. Kiitos. Hyvää yötä!
Suomennos: Niina Mahosenaho For Transperfect Media