Downloaded from YTS.MX
Dobrý večer, Northamptone,
Official YIFY movies site: YTS.MX
a vítejte na vystoupení James Acaster: Provokatéři vítáni.
Než začneme, řekneme si pár pravidel.
Pravidlo jedna.
James Acaster se nemůže zlobit na publikum, když bude provokovat,
povídat si, koukat do mobilu
nebo bude víc zticha, než by chtěl.
Pravidlo dvě.
James Acaster nemůže ukázat na někoho, kdo neprovokoval,
hlavně na ty, kteří přišli pozdě,
jdou jenom na záchod, na vzduch, pro pití nebo domů.
Pravidlo tři.
James Acaster nemusí na provokaci reagovat,
když se mu nebude chtít, ale může diváka vyhodit,
když bude agresivní nebo nenávistný.
Pravidlo čtyři.
I když se celou svou kariéru
snaží přepečlivě mít pod kontrolou každou maličkost
během každého svého vystoupení,
James Acaster se musí smířit s tím, co se zrovna stane.
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL HBO
ŽIVĚ Z NORTHAMPTONU
PROVOKATÉŘI VÍTÁNI
Jo, takhle to má být!
Takhle to má vypadat!
Díky moc, Northamptone.
To bylo fantastický.
Tady James Acaster a čeká ho nejlepší večer jeho života.
Určitě teda jeho pracovního života.
Nejdřív, abych vás uvedl do obrazu,
vám povím o svým nejhorším vystoupení.
Bylo to v začátcích. Vypadal jsem jako děcko.
Ještě jsem nedošel k mikrofonu, už mě vyprovokovala opilá ženská.
“Hej! Ví máma, že ještě nejsi v posteli?
“Hej, ty! Ví máma, že ještě nejsi v posteli?”
Já na to: “Hej, ty, jo, ty!
“Hej, ty!
“Ví máma, že ještě nejsi v posteli?”
Aneb jak jsem donutil provokatérku sklapnout,
protože jsem tvrdil, že máma je mrtvá.
Podíval jsem se na ni a řekl:
“Jo, no, moje máma je už mrtvá.”
A pak jsem ještě dodal, někteří tvrdí, že zbytečně:
“Je to celkem čerstvé.”
Nechtěl jsem, aby znova provokovala.
Chtěl jsem jí odpovědět tak,
aby byla po zbytek mýho vystoupení zticha.
To se mimochodem povedlo.
Zticha byl taky zbytek publika,
kterýmu bylo hrozně líto
toho kluka na pódiu, co se snaží o stand-up comedy,
i když teďka pohřbil mámu.
Nevím, proč jsem to řekl.
Pak jsem si říkal: “To bylo šílený. Co sis myslel? Co to mělo být?”
Došlo mi to až před pár roky.
Jo, to jsem si myslel.
Hele, někdy si je člověk jistější,
když to posere hned na začátku.
Ale aspoň jsem za to nemohl já. Dneska mě vyprovokovali mikrofonem.
Provokatéři vítáni, tak i technici se zapojili.
Jestli mě chtějí dostat, můžou.
Musím jim za to poděkovat.
Vlastně... Taky bych chtěl říct,
že vám všem tleskám,
slyšeli jsme to všichni.
Hned jak jsem začal mluvit, všichni si řekli: “Má rozbitý mikrofon.
“Nefunguje mu mikrofon. A natáčí se to.”
Všichni jste se toho chytli
a říkali mi: “Podržíme tě, brácho.
“Když se máme zasmát, tak se zasmějeme,
“i když to je nepříjemné.”
Nejlepší vystoupení jsem zažil loni v Londýně na zadním sedadle taxíku.
Jedu pozdě v noci domů a řidič se na mě otočí:
“Taxikáře dělám v Londýně už dlouho,
“ale chci se přestěhovat do Norfolku.
“Chci být blíž dceři.”
Já na to: “To je hezký, ale je ti jasný,
“že jestli chceš být taxikářem v Norfolku,
“budeš muset projít drsnýma zkouškama.
“Musíš si zapamatovat všechny trasy po Norfolku.
“Každou ulici, každou silnici, musíš to mít tady a sypat to ze sebe.”
“Fakt?”
“Jo, jo.
“Říká se tomu...
“městopis.”
Nevadí, jestli vám ten vtip nedošel.
Většina ho nepochopí.
Nedá se tomu říkat dobrej vtip.
Když už, tak už...
Říkám ho celý turné. Většinou nemá úspěch.
Pravidelně se řadí mezi nejhorší části večera.
Ale říkám ho, protože se mi pak zbytek povede,
na rozdíl od toho vtipu v taxíku.
Bylo mu to šitý na míru.
Smál se tak moc, až to bylo nebezpečný.
Vzpomínal si na něj po cestě domů, znova se smál a opakoval: “Městopis.”
Prý ten vtip řekne všem kolegům
a prý jsem vtipnej.
Stalo se to loni,
ale tehdy jsem si poprvý řekl:
“Asi bych mohl dělat stand-up comedy.”
Nejdřív vám taky musím říct o druhým nejlepším vystoupení.
David Byrne a jeho Americká utopie, živě na Broadwayi.
Úžasná hudba a taky choreografie.
Na konci mluvil o tom, jak je důležitý volit.
Pak se spustila obří opona
a v nádherným divadelním sále se rozsvítily světla.
Seděl jsem v druhý řadě a přede mnou se hned zvedl pár.
Hipsteři středního věku, bych řekl, bílí.
Otočili se a podívali se do publika.
Nikdo se jinak ještě nezvedl.
Podívali se na sebe a začali:
“Volte, volte, volte,
“volte, volte, volte,
“volte, volte, volte.”
Nepřidal se k nim vůbec nikdo
a to bylo nejlepší vystoupení, co jsem kdy viděl.
David Byrne je druhej.
Tihle debilové jsou první.
Na ně jsem byl v první řadě, na Davida Byrna ve druhý.
Do toho, Kermite!
“Do toho, Kermite?” Ale ne.
Proč mám na sobě tohle?
To jste mě úplně dostala.
Neuvěřitelný.
Myslel jsem, že vypadám cool.
Ale máte pravdu, vypadám jako žabák Kermit.
Trefa do zelenýho.
Jsem nahranej.
Tušíte, jaký to je být nahranej?
Když přímo před váma stojí kameraman?
Tenhle chlápek stojí úplně přede mnou
a já si zažil nejhorší moment života.
Zrovna mi řekli Kermit.
Žabák Kermit... Znáte Kermita?
Je zelený.
Je to zelený žabák.
Já jsem v zelený.
Je mi vidět na očích to utrpení.
Je to lepší, než když po mně zakřičela: “Ví máma, že ještě nejsi v posteli?”
Ještě jsem nepředstíral, že mi umřel rodič.
Takhle nízko je ta laťka.
Předstíral jsem smrt v rodině? Ne? Tak to je úspěch.
Upřímně netuším, proč jsem to tehdy řekl. Bylo to šílený.
A teprve až teď si uvědomuju, proč jsem to udělal.
Všichni jsme za poslední roky přemýšleli o svých životech.
V lockdownu jsme si toho hodně uvědomili.
Já si uvědomil, že...
Hlavně si tím nenechte pokazit večer, to nic.
Ale v lockdownu jsem si uvědomil,
že stand-up comedy dělám nerad.
To mimochodem vůbec není divný.
Není divný, když děláte stand-up comedy neradi.
Znáte důvod,
proč nikdo z vás nedělá stand-up comedy?
Taky.
Souhlas. Máte pravdu.
Přišel jsem na to až po 16 letech.
Před 16 lety jsem měl první vystoupení nad hospodou v Ketteringu.
Už jdu na pódium a přitočí se ke mně barman:
“Kámo, řeknu ti jednu zajímavost před tvým prvním vystoupením.
“Nadšení a nervozita
“jsou z chemického hlediska ty stejné emoce.
“Záleží jen na tom, jestli jsi pozitivní, nebo negativní člověk,
“podle toho se ta emoce projeví.”
Když se na vás teď podívám,
všichni jste došli k tomu, že je to lež.
Já takový štěstí neměl. “Díky, moudrý barmane. To se hodí.”
A víc než 16 let
si vedle pódia většinou říkám:
“Jsem nadšenej.
“Dělám to, co miluju!”
Mockrát mi už lidi říkali, že je odvážný dělat stand-up comedy.
“To bych já dělat nemohl.” “Vy máte ale odvahu.”
Vmetu jim ten kompliment hned zpátky do ksichtu.
“Já nemám odvahu! O čem to mluvíte? Jsem až moc nadšenej, abych měl odvahu.”
Ale teď už vím, jak se každej večer bojím,
a říkám vám, já mám pořádnou odvahu.
Je mi to fuk. Je mi šumák, jestli zním nafoukaně.
Mám teda odvahu, když dělám tohle.
Neříkám, že jsem jako hasič nebo voják.
Ale třeba plavčík? To jo.
Mám odvahy asi jako plavčík.
Plavčík u bazénu, ne na pláži.
Na pláži ne.
V roce 2019 jsem měl největší turné.
Úplně poprvý jsem byl hlavní hvězdou v takovýchto sálech.
Na cestách jsem byl 90 % času.
To byl můj sen, když jsem vystupoval nad hospodou v Ketteringu.
Ve čtyřech z pěti případů jsem přišel na pódium
a držel se svýho pevně danýho scénáře.
A než jsem se dostal k prvnímu vtipu,
tak někdo nahoře, koho jsem ani neviděl, mě vyrušil a zakřičel něco jako...
“Říkal jsem, že to udělám. Tys mi to nevěřil.”
A pokaždý
jsem na toho diváka ukázal.
Přišel jsem s něčím vtipným jako třeba: “Drž hubu, do prdele.”
Nebo taky: “Ať tě tu kurva už nikdy neuvidím.” Vtipný.
Nebo taky klasický: “Jdi do prdele.”
To je super reakce, když jste výraznej komik,
když jste Frankie Boyle a sedí to k vám.
Ale když stojíte na pódiu a říkáte: “Začal jsem jíst meruňky.
“Udus se, ty zmrde! Doufám, že umřeš!”
To je trošku změna. To se nikomu líbit nebude.
Je pak těžký se vrátit
k původnímu scénáři a dál vyprávět, když už jste řekli takový věci.
Křičel jsem na ně, když hlučeli. Taky když byli moc zticha.
Nic mi nestačilo.
Když jsem viděl, že se někdo nudí,
což je mimochodem moje chyba,
tak jsem je úplně zničil.
Zbytek lidí se mohl uřehtat, úplně každý.
Ale jestli se na mě někdo díval takhle...
Tak se já dívám na všechno, mimochodem.
Tak se dívám i na nejvtipnějšího komika.
Nish je super.
Myslím, že jako divák jsem se nahlas zasmál tak dvakrát.
Vždycky v kině, takže to ani nebylo živý představení.
Smál jsem se, když Jack Black skopl z mostu toho psa
a když Mini-Me ojížděl laser.
To bylo dvakrát,
co se tento inteligentní chlapík
smál společně s ostatníma,
a to z vás mám srandu každej večer.
Nejsem v tom ale sám, většina komiků to špatně nese,
když se nesmějete jejich vtipům.
V devíti případech z deseti za to můžete vy. Přejdeme do ofenzivy.
Komik řekne třeba:
“Sorry, lidi. To už bylo přes čáru?
“Jsou moje radikální myšlenky příliš
“na vaše přecitlivělé mozečky?”
Nikdy neřekne: “Sorry, lidi.
“Jsem to blbě napsal i blbě zahrál?”
Jeden komik nedávno řekl: “Sorry, lidi.
“Už teď jsem vás urazil, co?
“Tak já vám o humoru něco řeknu.
“Humor je vždy z lásky, jo?
“Nikdy není z nenávisti.”
A já si vzadu říkal:
“Tím si tak jistej nejsem.”
Zaprvé vím, že přijdu domů
a napíšu o tom.
To moc z lásky nebude, to vám povím.
Nesnáším toho komika, doufám, že už nežije.
Fakt. Doufám, že jeho fanoušci taky brzo umřou.
V to doufám.
Doufám, že se to stane.
Doufám, že všichni spadnou do kanálu,
hezky jeden po druhým.
Doufám, že budou tančit tanec Conga na oslavu svobody slova,
a popadají do kanálu jako skákající pružina.
Fakt doufám.
A celou dobu si budou stěžovat, že musí mlčet,
a pak do sebe narazí a popadají jako domino.
Doufám. To mi přijde vtipný. Za mě je to vtipný.
To je humor a komedie.
Vím, že se tu směju komikům,
jako by špatný publikum neexistovalo.
Ale existuje. Ve špatným publiku jsem už i byl.
Nejhorší publikum jsem zažil,
když mi bylo 13.
Byla tam celá škola.
Byl to ale hlavně špatnej výběr.
Ze stále neznámých důvodů
přišel lektor jógy, aby nám řekl o výhodách pravidelného cvičení jógy.
Nevím, jestli vám někdy bylo 13.
Tehdy jste nejpružnější člověk na Zemi.
Míň než protahování
vás zajímá akorát tak nejasně zbožný člověk.
Úplně jsme si na tom mamlasovi smlsli.
Jak vešel na pódium, věděli jsme,
že je silnej po fyzický stránce, ale ne po duševní.
Nejubožejší věc, co jsem dodnes slyšel někoho říct publiku,
je ten lektor jógy: “Děti, prosím,
“když budete dál křičet, nemůžu vám prozradit tajemství.”
Vždycky se u toho usmívám. Žeru to.
Tak smutný.
“Nemůžu vám prozradit tajemství.”
To nejsou tajemství, staříku!
To nejsou tajemství, jsi jenom náhodnej bílej chlápek z Ketteringu.
Všechny tvoje znalosti o józe jsou veřejně známé, Dereku.
Byla to ale škoda.
Měl jsem rád, když k nám přišel někdo z venku.
To bylo nejlepší.
Bylo mi pět, když přišla moje babička ke mně do třídy,
aby nám řekla něco o kolovrátku.
To ani u nás není normální.
Na vaše otázky vám neodpovím, pardon.
Nevím, proč se to stalo.
Bylo mi pět, přijal jsem to. Všechno se mi dělo poprvý.
Až později mi došlo, že to bylo divný.
Ale to už nežila. Nemohl jsem se jí na to zeptat.
Rodiče mi na to řekli:
“My nevěděli, že se to stalo.”
Vzala to s sebou do hrobu. Ta ženská je číslo.
Dotáhla z domu velkej dřevěnej kolovrátek.
Postavila ho před nás.
Asi 35 pětiletých děcek sedělo před ní na podlaze, ona na stoličce.
Nepamatuju si, co přesně říkala.
Říkala něco jako:
“Tohle fakt žeru.”
Ale pamatuju si, jak to zakončila. Na konci se pak zeptala:
“Kdo si chce jít kolovrátek zkusit?”
Hned jak to řekla,
chtěl jsem nadosmrti už jen příst vlnu před publikem.
Ta touha plála hluboko v mém srdci.
Zvedl jsem ruku.
Znáte ten příběh.
Na rovinu, konec vyprávět nemusím. Víte, jak to dopadne.
Víte aspoň, co se stane dál.
To víte, že si mě nevybrala.
Samozřejmě. Vybrala jiná tři děcka
a já propukl v usedavej pláč, jak jinak.
Byl jsem nepříčetnej. Úplný slzavý údolí!
Zpanikařila.
“Tak jo, asi stihneme ještě jednoho. Pojď sem, Jamesi.
“Vídám tě každou neděli,
“ale nikdy předtím tě kolovrátek nezajímal.”
Motám se tam mezi spolužákama.
Pořád na nejvyšším stupni a kapaly na ně moje slzy.
Tělo jsem měl bezvládný, asi emocema.
Takže jsem u kolovrátku nestál jako ostatní
a nesešlapával pedál.
Místo toho na pedál šlape babička.
Posadí si mě na koleno.
Já tam jen vrávorám.
Jednou rukou držím takto vlnu.
A před zraky spolužáků nestydatě brečím.
Trvalo to moc dlouho. Nemusela příst tolik tý vlny.
Neprodáváme ji. Zpomal, babi.
Teď je důležitý podotknout,
že to bylo moje poprvý před publikem.
Když jsem to vyprávěl terapeutovi,
řekl mi na to:
“Aha. Jasně.
“Tak proto, Jamesi. Proto jsi takový.
“Proto tvůj život vypadá takhle.
“Tento příběh je důležitý. Musíš ho mít na paměti.
“Vzpomeň si na něj, když budeš na pódiu,
“před publikem, že tam nestojíš jen ty.
“Ten kluk je tam s tebou taky.
“A ty toho kluka musíš chránit.”
Na to bych řekl jen to,
že to je ještě těžší, než co jsem dělal doteď.
Stand-up comedy je celkem těžká. Teď musím pokaždé chránit i toho kluka.
Už se nedivím, že jsem býval tak ostražitej.
Někdo mě vyprovokuje... “Je to jenom kluk! Nechte ho být!
“Schovej se za mě. Nic se ti nestane.”
Musím chránit toho kluka.
A různě starýho.
Musím chránit toho pětiletýho, co sedí u kolovrátku, to je jasný.
Ale taky toho šestiletýho kluka,
co před zrcadlem u rodičů v ložnici zkouší imitovat prince Charlese.
Ten fakt potřebuje ochránit.
Nejtrapnější chvíle života a viděl jsem to jen já.
Bylo to fakt hrozný.
Seděl jsem na posteli, zavřel dveře a koukal do zrcadla.
Takhle, přihlásil jsem se do talentový soutěže
a řekl, že umím imitovat, i když jsem to neuměl.
Bylo mi šest. Tak jsem lhal. No a co?
Nevěděl jsem,
že nikdo v šesti letech neumí dobře imitovat.
Neznám. Nikdo z vás nezná...
Nikdo z vás nezná šestiletý dítě, který umí imitovat.
Nikdo neřekne o šestiletým dítěti: “Viděl jsi malýho od Johna?
“Umí suprově McConaugheyho.
“Poslechni si ho.”
Tak jo, tak jo, tak jo.
Jo, ten je skvělej!
V Northamptonu tě mají rádi!
Celý turné ti ještě nezatleskali, malej.
Chceš znova předvést McConaugheyho?
Tak jo, super!
Ty jedeš.
Chceš ještě jednou, než budeš muset jít?
Udělej McConaugheyho z Temného případu.
Čas je plochej kruh.
To je na malý dítě moc černý.
Dobrá práce. Ten se jim tak nelíbil. To bylo už moc.
Vlk z Wall Street byl super,
ale “čas je plochej kruh” už bylo moc.
Čas je plochej kruh.
Jamesi! Jamesi.
Nazdar, Jilly.
Čau, jak je?
Vezmeš si ho?
Jo, vezmu
a teď to střihneme.
V jakých filmech ještě McConaughey hrál?
Klub poslední naděje, udělám tohle.
Předvedu jeho projev z přebírání Oscara,
to si pamatuju, protože za něj vyhrál Oscara.
Na tenhle projev myslím pořád.
Když jsem byl malý,
zeptal se mě jeden známý: “Kdo je tvůj hrdina?
“Kdo je tvůj hrdina?”
Já na to: “Já za deset let.”
O deset let později jsem ho zase potkal
a zeptal se mě:
“Už jsi svůj hrdina?”
Odpověděl jsem:
“Ani hovno.”
On na to: “Tak jo, no, kdo je teď tvůj hrdina?”
Promyslel jsem to.
A odpověděl: “Já za deset let.”
Já za deset let, to bude vždycky můj hrdina.
Děkuji za tuto cenu a děkuji Akademii. Mockrát děkuji.
Zdravím. Takhle. Jdeme na to.
Je mi šest a bylo to přesně takhle.
Pamatuju si to.
Mám to vypálený v hlavě, jak to bylo trapný.
“Dobrý den. Jmenuji se princ Charles.”
Vím, že čekáte, co bude dál, ale tady dám pauzu.
Už jsme v půlce. Dal jsem pauzu,
protože nikdo z vás nedokáže uhodnout, co bude dál.
“Dobrý den. Jmenuji se princ Charles.
“To je ta kočka.”
Takhle dlouho
trvala moje kariéra imitátora.
Myslíte si správně,
že hned druhej den ráno
jsem nakráčel do školy
a řekl tu známou hlášku:
“Dobrý den, paní Weaver. Chtěl bych se ze soutěže odhlásit.
“Proč? Protože nejsem talentovanej.
“Protože nemám talent.”
To jsem si z toho odnesl. Ještě jsem ani pořádně nevystupoval.
“Nejsem talentovanej.”
Pokud jste mě už někdy viděli,
nebo uvidíte, to je statisticky jasný.
Přijdete na vystoupení, který se daří
a najednou, vůbec to jako diváci nechápete,
vám začnu říkat, jak to stojí za hovno.
“Dneska to stojí za hovno. Dneska jsem to posral.“
Nemá to co dělat s váma.
Většinou v publiku vidím
svůj šestiletej ksicht, co na mě zírá ze zrcadla a říká:
“To nezní jako princ Charles.
“A proč se baví o kočce?”
Je to rodina pejskařů.
Mají rádi corgi! Cor...
Mohlo to být horší!
Mohlo to být horší?
Mohl to být princ Andrew v 90. letech!
Co? “Mohl to být princ Andrew v 90. letech!”
Potlesk pro pedofila!
Řekl byste...
Jak se jmenujete? Kdo to zakřičel.
- Danny. - Danny, jasně.
Vymyšlený jméno, Danny?
Zvládnete imitaci
prince Andrewa z 90. let?
- To není moudré. - To není moudré?
Tohle měl tehdy říct.
To by bylo dobrý.
To by nám ušetřilo tolik potíží.
Musím chránit toho osmiletýho kluka,
co z ničeho nic
přihlásil psa na přehlídku.
Když jsem se vzbudil, nevěděl jsem, že půjdu na psí přehlídku.
Jdeme celá rodina lesem a najednou jsme na poli.
A tam se koná amatérská psí přehlídka. Nevěděl jsem, že se to stane.
Lidi seděli na dekách a sledovali přehlídku.
Jakmile jsem si sedl na zem,
chtěl jsem nadosmrti
už jen vyhrávat psí přehlídky.
Hluboko v srdci jsem chtěl jen tohle.
Měl jsem tehdy s sebou psa,
ale neřekl bych, že byla “soutěžní typ”.
Miniaturní jezevčík,
skrček celýho vrhu.
Když jsme pro ni byli u chovatelky,
pobíhala kolem spousta zdravých malých jezevčíků.
A pak tam byl jeden ještě menší,
měl křivou páteř,
ocas jako anténu
a uši jako řídítka.
Celá rodina se shodla, že ji bereme,
nebo bysme se o ni jen nadosmrti báli.
Táta samozřejmě roky říkal, že pes nebude,
ale zlomili jsme ho.
Řekl: “Tak fajn. Můžete mít psa, ale mám jednu podmínku.“
Jsem nejstarší a chodili jsme na základku.
Mysleli jsme,
že se to bude týkat povinností nebo tak.
Uklízet po ní a dávat jí žrádlo.
Ale ne, táta, 40 let, povídá:
“Tak fajn. Můžete mít psa, ale mám jednu podmínku.
“Pojmenuju ho já.”
Znáte to, kdy si uvědomíte, že rodiče jsou taky malý děti?
Chtěl pojmenovat pejska. Hezký. Pojmenoval ho jako malý dítě.
Pojmenoval minipsa...
Mini.
Roztomilý,
ale do tohohle zasahovat nemusel.
Byli jsme na základce.
Naše první návrhy zněly Mini, Páreček a Pejsek.
Do tohohle se nepleť, Davide.
Dej si pohov.
Viděl, že nejsme nadšení, a říká:
“No, ale nepíše se to, jak si myslíte.”
Jak se to teda píše, kamaráde?
“M, I, dvě N, E a Y.”
Máma se ho ptá, proč se to tak píše.
Tehdy učil na druhým stupni.
“Protože před 10 lety jsem učil kluka, co se jmenoval Steven Minney,
“a takhle se psalo jeho jméno.”
Vím, že jsem byl tehdy naštvanej a zmatenej.
Neměl jsem tak černý myšlenky, jak teď někteří z vás.
To s princem Andrewem vám určitě něco teď podsouvá.
Je mi jasný, že jak jsme odešli, že se máma ptala:
“Co je to za kluka a proč ti na něm tak záleží?“
Tento rozhovor určitě proběhl.
Ale my si říkali: “Táta je divnej, že? Máme divnýho tátu.”
Ale věc se má takto. Teď je mi 39.
Je mi skoro stejně jako jemu.
Bojím se, že se ze mě stává jeho kopie,
teď mi to totiž taky přijde vtipný.
Objektivně vtipný,
fakt jako vtipný.
Když chtějí děcka psa, pojmenovat psa
po úplně cizím děcku, který vůbec neznají,
který si nemůžou s ničím spojit.
A protože ho tak pojmenoval,
každej den, co byl ten pes naživu, jsem myslel na Stevena Minneyho.
Já, brácha a ségra jsme o Stevenovi Minneymu mluvili pořád.
Byly to dlouhý večery,
kdy jsme spekulovali o tom, co asi teď dělá.
“Myslíte, že Steven tady pořád bydlí?
“Jak si Steven vydělává?”
Zjistil jsem, co se s ním stalo,
když mi bylo deset a začal chodit do skauta, do Vlčat.
Překvapivě byl Steven Minney
vedoucím mýho oddílu.
Čirá náhoda.
Vím, že Kettering je malý město, ale to je šílený.
Věc se má takto.
Já nevěděl, že vedoucím oddílu je Steven Minney.
Jestli jste chodili do Vlčat, tak to znáte.
Ale vedoucí Vlčat nepoužívají svá skutečná jména.
Místo toho si říkají...
A jestli jste do Vlčat nechodili, pozor. Tohle bude znít ztřeštěně.
Říká se jim přezdívkami z Knih džunglí.
Dám vám chvilku, abyste si zvykli, že to na tomhle světě tak je.
Je to pravda. Říkají si třeba Baghíra nebo Akéla.
Pořád lepší jméno pro psa než Steven Minney.
Takhle si tam říkají.
A my jim tak museli říkat taky.
Jako malej jsem přišel za dospělým mužem a spustil:
“Ahoj, Balú. Jaký jsi měl víkend?”
“Jo, fajn, díky.
“Teď udělej znak Iluminátů a řekni, jak moc máš rád královnu.“
“Budu se snažit ze všech sil.”
Tohle jsem musel v deseti říkat.
Každej týden jsem musel říct: “Budu se snažit ze všech sil,
“abych splnil své povinnosti vůči Bohu a královně.“
A když jsem to neřekl, nemohl jsem si hrát s molitanovým míčem.
Netušil jsem...
Že Šer Chán byl Steven Minney.
Jednou mě ale z Vlčat přišel vyzvednout táta
a začal se s Šer Chánem bavit.
Stojím na chodbě. Čekám, až se vykecají. Uběhne půl hodiny.
Ostatní Vlčata už šla.
Ostatní vedoucí Vlčat,
král Ludvík a ostatní, všichni už šli.
Konečně jedeme s tátou domů.
Zeptá se:
“Víš, s kým jsem se to tam bavil?”
“Jo, tati.
“To je Šer Chán, vidím ho každej týden.
“Znám ho líp než ty.”
“Ne. To byl Steven Minney.”
“Ten Steven Minney? Děláš si srandu?
“To není vtipný, jestli sis to vymyslel. Podle něho jsme pojmenovali psa?
“To jako vážně?
“To fakt myslíš vážně?”
“Jo. Ten Steven Minney,
“podle kterého jsme pojmenovali psa.”
Ale co mi samozřejmě neřekl:
“Ale hlavně mu to neříkej.
“Protože dospělí nebývají nadšení jako děti,
“když podle nich někdo pojmenuje psa.”
Celej týden jsem na to myslel.
Nemohl jsem se dočkat, až v úterý Stevena uvidím.
Pořád to bráchovi a ségře připomínám.
“Jo, dneska se mu říká Šer Chán. Znám ho celkem dobře.“
Nastane úterý a já mám namířeno do chaty,
ostatní mě zdraví, ale já je ignoruju.
Přijdu za ním.
Jmenuješ se Steven Minney.
M, I, dvě N, E a Y.
Pojmenovali jsme po tobě jezevčíka.
Je to takovej skrček.
Táta na tebe nikdy nezapomněl.
Fakt ne. Když jsme chtěli psa, řekl na to: “Mám jednu podmínku!
“Pojmenujeme ho podle Stevena Minneyho, kluka, kterého jsem před 10 lety učil.“
Myslím na tebe každej den.
Ségra si myslí, že jsi konečně našel lásku.
Sedím na trávě a koukám na přehlídku.
Jezevčík Steven Minney je vedle mě.
Ptám se rodičů:
“Mami, tati, můžu zapsat Stevena Minneyho na přehlídku?
“Já bych chtěl.”
Souhlasili, protože se za to nic neplatilo
a protože jim to bylo fuk.
Když jsem šel vyplnit přihlášku,
většina kategorií se týkala vzhledu.
Takhle, v našich očích je ten pes nádhernej,
ale já věděl, že ti nahoře to nepochopí.
Tak jsem našel rozmarnější kategorii:
“Nejlepší vrtění ocasem.”
Steven Minney doma vrtí ocasem pořád. Tak to máme v kapse.
Tuhle historku taky znáte.
Víte, jak to skončí.
Víte, že to nekončí slovy: “A tak jsme tu přehlídku vyhráli.”
Víte, co bude dál.
Na pódiu stojí čtyři dospělí a jejich psi vrtí ocasem jak šílení.
A pak tam stojím já se svým rozbitým psem,
kterej se skoro nehýbe,
a dospělí na dekách si na mě ukazují
a bezostyšně se mi smějou, úplně se řežou smíchy.
Pak jsem udělal to, co už mi bylo vlastním.
Propukl jsem v pláč.
Tím jsem byl známej. Musíte jim dát, co chtějí.
Myslíte, že McCartney nehraje Blackbird? Ale no tak.
Vždycky jsem propukl v pláč.
Propukl jsem v pláč u kolovrátku, na psí přehlídce
a taky, když jsem zjistil, že Ježíš je mrtvej.
Doma se tomu říká “Velká Trojice”.
Nikdy jsem předtím tak moc nebrečel, a to platí dodnes.
Bylo to... bylo to hrozný, vám povím.
Řekli mi to, když mi byly čtyři.
Odmalička mě vedli ke křesťanství,
ale nikdo mi ještě neprozradil bod zvratu.
Já věděl jen to, že Ježíš je můj nejlepší kámoš.
James Acaster vedl spokojenej život.
Jsou mi čtyři, na Velikonoční neděli jdu do kostela,
těším se jak nikdy.
Sem chodím mezi lidi.
Do školy ještě nechodím.
Myslím, že být křesťan je cool.
Přijdu do cool kostela, kde se schází všechny cool děcka.
Na Velikonoční neděli slaví všichni víc než obvykle.
Úplně to tam vře.
Říkám si: “Buď pochválen. Proto chodíme do kostela.
“Co slavíme?
“Vypadá to, že něco úžasného.”
V každý písničce, co rocková kapela zahrála,
ano, byl to takovej kostel,
v každý písničce, co zahráli,
se zpívalo něco ve stylu: “Je mrtvej!
“On umřel!”
Sedím tam, jsou mi čtyři a...
“Doufám, že nemyslí toho, koho si myslím.“
Co si vzpomínám, slzy mi z očí úplně vystřelily.
Vyhnaly mě úplně dozadu,
všechno bylo najednou všude.
To bylo nebezpečný.
Tohle jsem s mikrofonem ještě nedělal.
Cítil jsem to. Říkal jsem si: “Ježíši, zachraň mne.”
Najednou jsem zase na boku.
Jsem na boku: “Jestli tu jsi, sorry, že to dělám celý turné.
“Prosím, zachraň mne.”
Vím, že jsem zády narazil do zdi, klekl jsem si a brečel, úplně se třásl,
tak moc jsem brečel.
Pak kolem mě prošel nějakej děda.
A povídá: “Jsi v pořádku?
“Proč brečíš, kamaráde?”
“Ježíš je mrtvej!”
-“Ježíš umřel.” - Spoilery!
Co? “Spoilery”?
Neuvěříte, co se stane dál.
Nechci vám to spoilerovat, ale asi to bude podle trilogie Matrix.
Myslím, že se tou trilogií inspirovali.
“Spoilery.”
Kdyby tak tehdy řekl “spoilery”.
Neřekl. Místo toho řekl:
“To nic. On umřel pro tebe.”
“Co prosím, co já s tím? O čem to tady kecáš?
“Proč umřel pro mě? Proč pro mě Ježíš umřel?“
“Ale, jenom kvůli těm špatným věcem, cos kdy provedl, řekl nebo sis myslel.
“Jo, proto ho veřejně popravili.
“Víš, co je to ukřižování? Vysvětlím ti to.
“Jsou ti čtyři roky
“a nejsi můj.
“Vysvětlím ti to do detailu jako Mel Gibson,
“jaký to je být ukřižovaný.
“Veselý Velikonoce.”
Takhle, jestli se na mě teď díváte a říkáte si:
“Všechny ty historky stojí za starou bačkoru.
“Nechápu, že tenhle chlap
“cítí takovou vinu a ostudu kvůli pár nezáživným situacím.“
Vzpomeňte si, že mi byly čtyři a nejlepšího kámoše mi zabili Římané.
Teď rychlá pozitivní historka z kostela pro přítomné pánbíčkáře.
V tom kostele jsem v sedmi letech
měl svoje první pořádný vystoupení,
první pořádný vystoupení před pořádným publikem.
Byla to vtipná scénka, kupodivu.
Hrál jsem já a táta.
Napsal ji táta a samozřejmě, nešlo jinak,
obsadil se do role Boha.
Pro zajímavost, to jediný za celou dobu mého terapeuta rozesmálo.
Když jsem mu říkal o přehlídce, neřekl...
Musím říct, že je to fakt dobrej terapeut.
Neřekl mi:
“No, Jamesi, musíš pamatovat na to,
“že když vystupuješ před publikem,
“nestojíš tam sám.
“Stojí tam s tebou i malý jezevčík.”
To neřekl, ale stejně je mi jasný, že se tak cítím každý vystoupení.
Myslím, že když tady stojím, chráním celou dobu toho kluka
a tady stojí malý jezevčík
a vůbec mi nepomáhá.
Takže když jsem na vás hnusnej, že se nesmějete, říkám tím:
“Vrť ocasem, Stevene Minney, prosím!
“Prosím, vrť tím ocasem. Vypadáme jako vocasové.
“Vypadáme jako vocasové a to jím ani nevrtíš.
“Stevene, vrť ocasem, vypadáme jak vocasové!“
To mě po vystoupení vždycky nejvíc mrzí,
celý ty roky.
Když jsem hnusnej na publikum, protože se dost nesmějou.
Je hrozný, kolikrát se to stalo.
Je to trapný, vážení.
Nejhůř jsem sjel publikum, že jsou moc zticha,
když si mě objednali
na předčítání příběhu od Roalda Dahla předškolákům.
Stalo se to všechno z několika důvodů.
V roce 2018 jsem jim předčítal George's Marvellous Medicine.
Tahle kniha mi změnila život.
Jako malýmu mi máma George's Marvellous Medicine četla.
Byl to můj úvod do humoru. Předtím jsem humor neznal.
Všichni víte, kvůli čemu jste začali mít rádi humor vy.
U mě to byla tahle knížka. Tak jsem se smál.
Tenhle pocit jsem neznal.
Je rok 2018 a já mířím na Den Roalda Dahla.
Jdu tam s nerealistickým očekáváním:
“Dneska těm děckám změním život.”
Když se zamyslím, takhle se určitě cítil ten lektor jógy.
Takže si to všechno zasloužím.
Navíc to byl výjimečnej den, 18. září,
oficiální Den Roalda Dahla, mimochodem.
Je mi jasný, že to všichni víte.
Pronajali si na to celej Cardiffskej hrad.
V každý místnosti hradu seděl někdo jinej
a předčítal dětem jinej příběh Roalda Dahla.
To zní sice hezky, ale realita byla taková,
že jsem ve věžičce předčítal George's Marvellous Medicine
žalostnýmu tichu.
Celou dobu jsem slyšel,
jak Floella Benjamin dole v hodovním sále sklízí větší úspěch,
sype ze sebe Karlíka a továrnu na čokoládu
a dostává se jí smíchu a potlesku.
Sedím na stoličce. Přede mnou sedí na podlaze asi 35 dětí.
Pokud jste dávali pozor,
nemusím vám říkat, co mi to připomínalo.
Prodávám ten příběh do posledního písmenka.
“A pak George dal babičce lék
“a ona vyrostla tak moc, že prorazila strop.“
Všichni...
Celou dobu se chovali jak ten jezevčík.
Zespodu slyším:
“Proč hltáš tolik cukroví?”
Vybuchl jsem,
když jsem měl imitovat,
nevím, jestli to má s tím něco společnýho, tu babičku.
Jestli chcete ten příběh připomenout, vzala si ten lék.
Vyrostla tak moc, že prorazila strop.
Pořád rostla. Prorazila střechu
a zasekla se v ní, nechci být za kreténa,
ale za mě je to vtipný.
Vím, že všechny vás tady vlastní babička neponížila,
ale je to vtipný, když jde o starýho člověka.
Je to vtipný. Zasekla se ve střeše.
Můžu jednu reakci shora?
Jestli může být shora reakce? Na to chci reagovat.
Reakci od nejzdvořilejšího člověka na světě? Samozřejmě.
Chtěl bych reakci shora.
- Jak se jmenujete? - Stuart.
Stuart. Zdravím, Stuarte.
To je příjemný a hezký úvod k provokaci.
Moc se mi líbí. Do toho, Stuarte. Spusťte.
- Potřebuju čas na rozmyšlenou. - No, samozřejmě. Jasně.
Díky moc, jasně. Měl byste si to promyslet.
Tohle...
je osobnost se vším všudy.
Nevidíme ho, ale všichni víme, jak vypadá.
“Jamesi, můžu jednu reakci shora?”
To je hned vtipný.
Abyste věděli, je fakt těžký vymyslet vtipnej začátek.
To je opravdu těžký.
To bylo vtipný a originální.
Říká to o něm všechno.
A když jsem se ho ptal na jméno: “Řeknu jen Stu. Nebudu to ždímat.
“Řeknu ‘Stuart’, vím, co mám za lubem.”
-“Co jste chtěl říct?” -“Můžu si to rozmyslet?”
To je objektivně vtipný.
- Můžu jednu reakci zespodu? - Chci reakci zespodu?
Už vás napodobují.
Tak moc jste dobrej.
Víte, jak dlouho to většinou trvá?
Většinu komiků někdo napodobuje
až po desítkách let tvrdý dřiny,
až tehdy vidíme vliv našeho humoru na svět kolem.
Váš první vtip v životě
a už máte napodobitele.
“Georgi!” To volá ta babička. Tak jo.
To volá ta babička.
Předčítám těm dětem.
V tu chvíli jsem vybuchl.
“Georgi!
“Ty malej škrčku!
“Ty podvraťáku!
“Hned mě odsud dostaň!”
Na to jsem hned řekl:
“Vás to nebaví, nebo co?”
Předškolákům!
Takový mám sebevědomí!
Myslel jsem, že se jich v pondělí zeptají:
“Co jste dělali na Den Roalda Dahla?”
“Byl jsem na Jamesovi Acasterovi.
“Nějaká nula.”
Teprve ale přijde to nejhorší. To byla první skupina z šesti.
Čekalo mě ještě pět předčítání.
Pozor, spoiler! Vyjel jsem na všechny.
U poslední skupinky jsem do konce kapitoly
neměl žádnou poznámku.
Zavírám knížku, tolik mi zbývá, než půjdu domů,
podívám se na jednoho kluka v první řadě
a nahlas řeknu:
“Zase ticho. Úžasný.”
To mu zůstane už navždycky. Na to bude pořád myslet.
Jednoho dne vyroste,
půjde na stand-up, komik řekne vtip.
Moc to nemá ohlas.
“To ne, ticho je špatný. Kermite!”
Žijeme v jedný velký smyčce. Nikdo z nás se nezlepší.
Nikdo se neponaučí.
Jenom necháváme tu bolest kolovat.
Protože na to mám taky pamatovat, když jsem na pódiu.
Jako prvního musím chránit toho kluka. Jasný.
Ale byl bych neohleduplný, kdybych si neuvědomil,
že vy s sebou taky máte svoje mladší já.
Jsou tady. Sedí vám na klíně. Někteří je chráníte.
Někteří zase ne.
Proto je každý vystoupení takový emoční bordel.
Pokaždý si připadám jako mimino v jeslích.
Jsem takovej Tommy Pickles z Lumpíků.
Jsem Tommy Pickles, snažím se nebýt Angelica,
na každým vystoupení.
Protože na každý dítě, co brečí u kolovrátku,
muselo koukat dalších 35 děcek,
jak tam brečí.
Myslíte, že je to nepoznamenalo?
Vyrostou, sednou si do publika a řeknou si:
“Proč mám hned za toho komika nervy? Proč?
“Doufám, že mu půjde příst. Teda, že mu půjde říkat vtipy. Co to?
“Co jsem to teď řekl?”
Všechny ty historky, co jste dneska slyšeli,
přemýšlel jsem o nich pořád,
hlavně v lockdownu.
Myslím, že během lockdownu nás hodně přemýšlelo o svý práci a vztahu k práci.
Nebudu tvrdit, že to máme stejně.
Jsem úplně zazobanej, nechutně.
Taková je prostě realita.
To je...
Hele, takhle. Sere mě, když celebrity, kterou taky jsem a nadosmrti budu,
mají v lockdownu hlavní slovo.
Během lockdownu jsme slyšeli celebrity říkat, jakej lockdown je.
Nejhorší je, když si vymyslí,
že se z toho poučily
a my můžeme taky, když nám to řeknou.
Třeba: “Moc lidí to neříká,
“ale mně ten lockdown vážně prospěl.
“Před lockdownem jsem byl workoholik. Jít pozdě spát, brzo ráno vstát.
“Pak přišel lockdown
“a já musel dupnout na brzdu.
“Poprvý v životě
“dělám krok zpátky a prohlížím si to tady.
“Říkám si: ‘Ale no tak.’
“Takhle se chci chovat?”
“Chci pořád dělat tuhle práci s těmito lidmi?
“Takovou chci kariéru?
“Jestli mě teď posloucháte, chci vám říct:
“‘Hele, nemusíte pořád pracovat.
“‘Přestaňte si plnit diáře prací.
“‘Prostě jen dupněte na brzdu. Udělejte krok zpátky.
“‘Taky si pak uvědomíte,
“‘že vyděláváte dost peněz z podcastu o jídle.’”
Lockdown číslo jedna, dvě a tři. Nejlepší.
Doufám, že bude další a napořád.
Každej večer jsem byl v klidu, poprvý za desítky let,
protože tělo netrpělo tohle šílenství.
Taky se mi víc dařilo, staral jsem se o sebe.
Začal jsem dělat jógu. Proč až teď?
Tyhle věci vám ve škole neřeknou.
Prosím přidat do osnov, Blunkette!
Během lockdownu jsem byl zavřený s přítelkyní, tak to byla taky jízda.
Úplně se k sobě hodíme.
Když se říká, že se k sobě hodíte, vždycky bude někdo pochybovat. Chápu.
Rychlá ukázka, jak moc se k sobě hodíme. Mě znáte. Tuhle půlku rovnice už znáte.
O ní potřebujete vědět jen to,
že jednou šla ke kadeřnici se nechat obarvit,
a aby odešla s barvou, jakou chtěla,
vzala s sebou fotku koně.
S ní máme tu čest. Jsem v tom až po uši.
Taky to nebyla jen fotka koně. Chtěl jsem ji vidět, jestli se trefili.
Ukázala mi ji.
Byl to meme koně.
Meme koně. Znáte to meme koně?
Byla to fotka koně s dlouhou a nádhernou hřívou.
A píše se tam: “Možná má tu hřívu od narození.
“Možná je to řehtěnkou.” Jako řehtat.
Jako když kůň řehtá.
Tohle ukázala kadeřnici.
“Jo, chtěla bych, aby to vypadalo přirozeně, kdyby to šlo.
“Nemáte zač, dámy.”
Nebyl jsem u toho, ale je mi jasný, že kdo jo, si řekl:
“Určitě chodí s Jamesem Acasterem.”
Když lockdown skončil,
všiml jsem si, že se mi v plný síle vrací úzkosti a všechen stres.
Jel jsem vlakem z Londýna do Ketteringu
a do mýho vozu nastoupila banda teenagerů.
Kdybychom jako dospělí mohli předstírat, že nás to neděsí, tak super.
Chápete mě?
Hned to začalo.
Práší si to vozem tam a zpátky,
šťouchají do sebe a padají na nás.
Hází věcma. Z plných plic křičí a nadávají.
Pak najednou ten hlavní
skočil na začátek vozu, vytáhl z kapsy lahev coly
a dal ji do výšky našich hlav a najednou:
“Bum!” Prostě ji tam poslal.
Odrazila se od okýnka. Bum, bum!
Skoro se trefil dospělýmu chlapovi do oka.
Mohlo mu být tak 40 a on na to jen...
Prostě předstíral, že se to nestalo.
Tak taky řešil na škole šikanu.
To se stalo nám všem. Jak tam tihle vrthli,
všem nám najednou bylo tolik, jako když si nás někdo poprvý dobíral.
Na konci vozu seděl i jeden takový bohatej byznysmen, něco přes 50,
všechno měl drahý.
Ty děcka ho obklíčily. Začaly mu říkat Sračkotaško,
protože měl tašku, co vypadala jak posraná.
A tenhle dospělej chlap, co měl určitě vlastní firmu,
jim na to odpověděl:
“Jo, to je ale zasraná taška. Nemám snad pravdu?
“Jenom takový lůzr jako já má takovou zasranou tašku.“
Koukali jsme na něj. “Trochu důstojnosti, kamaráde.
“Šikanuješ tady společně s nima vlastní tašku.
“Vždyť ty posíláš výplatu ostatním.”
V jednu chvíli vytáhli učebnice
a začali z nich trhat stránky.
Dělali z nich koule a pak se spustila papírová koulovačka po celým voze.
A my jsme byli jejich cíle.
Jsou to stránky z učebnice, pamatujete? Lesklej ostrej papír.
Jeden kluk schytal úplnou papírovou lavinu
a jeho kámoš na druhý straně vozu
hodil kouli vší silou po kámošovi támhle
a trefil paní, která seděla tady.
Přímo do obličeje. Cítili jsme to všichni.
Jiná paní, která tuto paní neznala, se zvedla a celou bandu napomenula.
Asi nejezdíte hromadnou dopravou,
ale vždycky banda mužů...
Může jim být 13, klidně přes 60, ale jsou odhodlaní zastrašit ostatní,
protože si nevyřešili svoje sračky.
Když se to stane,
vždycky to dopadne tak,
že osamělá žena musí bez cizí pomoci
konfrontovat celou bandu, zatímco chlapi jako já sedí a přejou si:
“Ať to zabere.
“Ani se na ni nemůžu podívat, jinak budu první na ráně.
“Ochraňte tu ženu. Mrzí mě, že vám kvůli mně zabili syna.
“To už určitě vzala voda, ty tam nahoře.
“No tak, ochraň tu ženu.”
“Měli byste se stydět!”
Dál nedošla, zastoupil jí cestu jejich velitel.
Začal na ni křičet hovadiny,
kterým, doufám, pořádně nerozuměl, protože mu bylo 13,
ale bylo to ujetý.
Tiše si sedla.
Zbytek cestujících pak byl ještě smutnější.
Další zastávka
a zvedl se starší muž, že vystupuje.
Stačí o něm vědět to,
že byl plešatej a neměl vlasy. Na hlavě neměl ani vlásek.
Úplně ho převálcovali.
Celou uličkou se ozývalo: “Už mazej, plešoune!”
Fakt originální, že to musel slyšet už milionkrát.
Vystoupil na nástupiště.
Ale nešel dál, otočil se,
podíval se do vozu a byl tak naštvanej, že mu div nevypadly bulvy,
a zíral na ty děcka.
Pak se ozval signál zavírání dveří. Dveře se zavíraly a on:
“Rodiče vás nemají rádi!”
Dveře se zavřely a vlak odjel.
“Rodiče vás nemají rádi!”
Rodiče jim umřeli!
Proč to někdo zakřičel až teď?
Dokonalá odpověď.
Je krásný tu mít provokatéra, co má rád strukturu.
K tomu mám dvě věci.
Jsem zdrcenej, že to nenapadlo mě samotnýho.
Tohle vystoupení jsem dělal už tolikrát
a nenapadlo mě to ani jednou,
ani letmo mě to nenapadlo.
A za druhý, jsem fakt rád, že mě to nenapadlo,
protože bych byl tak naštvanej,
kdybych tím měl pokračovat a řekla jste to vy.
Možná někdo z nich nedávno svou mámu pohřbil.
“Možná někdo z nich nedávno svou mámu pohřbil.“
Jo, jasně. To je geniální doplněk.
Z hlediska struktury, dobrý.
To bylo moc černý.
Ještě jak jste to řekla,
tak to znělo fakt morbidně.
“Možná někdo z nich nedávno svou mámu pohřbil.“
Všem proběhl mráz po zádech.
Co to kurva?
Vím, že jsem řekl něco podobnýho. Do písmene, co jsem řekl na začátku.
Pamatujete si to úplně přesně. Úchvatný.
Ale proboha.
Asi spáchala sebevraždu!
To beru. Vteřinku.
Tohle bylo už fakt za hranou.
Takže skvělá práce.
Všichni si mysleli, že tamto bylo černý,
a pak přišlo něco ještě černějšího, co někdo jinej vymyslel na místě.
Kdo to zakřičel? Můžete mi zamávat?
Zdravím. Jak je? Jak se jmenujete?
Richard. Richard.
Co je s váma?
- Co? - Jak dlouho ještě?
Jak dlouho ještě? Víte co?
Tak dlouho, jak budu chtít.
“Rodiče vás nemají rádi!”
Umřeli!
Umřeli? Tak jo. Tak si to zopakujeme.
Všichni si zapamatujte, co říkali.
Jo, jo.
Ta struktura se mi fakt líbí. Suprová struktura odpovědí.
To fakt rád slyším. Vážně.
Štvou mě dvě věci.
Štve mě, za prvý, že to nenapadlo mě.
Tohle vystoupení jsem dělal už tolikrát a nenapadlo mě to.
A za druhý, jsem rád, že mě to nenapadlo,
protože bych byl fakt naštvanej,
že jste to řekla přede mnou.
Ale to je super.
“Rodiče jim umřeli.”
Možná někdo z nich nedávno svou mámu pohřbil.
To je černý. To je moc...
Vím, že to má taky skvělou strukturu.
To jsem říkal. Ale to už bylo moc černý.
A vyznělo to jako:
“Možná nedávno dokončili pohřbívání mámy.“
A to bylo dost silný černý kafe.
Ale i tak,
palec nahoru za pokus, dobrá práce.
Spáchala sebevraždu!
Hele!
Nevím, jestli jste to slyšeli. To bylo...
To bylo už za dvě čáry. To bylo moc černý.
Co to sakra? Kdo to byl? Zamávejte.
Kdo to řekl?
Jak se jmenujete?
Richard.
Co to je s váma, Richarde?
Co je to s váma, kamaráde?
Jak dlouho ještě? Ještě dlouho.
Celkem dlouho. Teda...
Ne tak dlouho, jako když jste se ptal poprvý,
ale pořád dlouho, bych řekl.
Ty děcka dál šikanovaly ostatní. Teď jsem byl na řadě já.
Seděl jsem vzadu a modlil se,
že mají rádi Would I Lie to You?
Obklíčili mě.
Jejich velitel si sedl do řady přede mě.
Jeho kámoš si sedl naproti. Kopali do sebe.
Vůbec si mě nevšímali.
Tři se opírali o zeď za mnou.
Já je viděl s párátkama mezi zuby. Vím, že to tak nebylo.
Vím, že si to moje hlava vymyslela, ale tak mi to připadalo.
Ale vůbec si mě nevšímali.
Poslední dva stáli tady.
Jeden se opíral o kufry. Koukal po celým voze a nevšímal si mě.
Ale poslední se vpil do sedadla
a celou dobu na mě zíral
a celou dobu si mě všímal.
Já tam seděl a jen koukal z okna.
Předstíral jsem, že netuším, co se děje.
Takhle já v týto době jezdím vlakem.
Nesedím tam a nekoukám do mobilu jako normální člověk.
Dívám se z okna jako postava Enid Blytonové.
Takový báječný den na dráze!
To je Cecil?
To je Cecil Armitage, ten darebák.
Zdravíčko, Cecile! Vyrážíme do města.
Ten kluk.
“Hej!”
Podíval jsem se na něj.
“Na co kurva čumíš?”
Vynikající práce.
Tančil jsem s tím nejlepším z nich.
Věc se má takhle. Já znám pravidla džungle.
Když někdo řekne “hej”, musíte zareagovat.
Ale když se na někoho podíváte, máte zaděláno.
Z toho jsem se mohl dostat jen tak, kdyby řekl “hej” a já na to:
“Ano? Jak ti mohu pomoci, mládenče?
“Vypadá to na déšť. Doufám, že máš galoše.
“To je Montgomery?
“To je Montgomery St. Stephens, ten budižkničemu!
“Zdravíčko, Montgomery!
“Veselé Vánoce tobě i rodině.”
“Hej!
“Na co kurva čumíš?”
Jsi řekl: “Hej!” Tak jsem se na tebe podíval.
To jsem řekl.
Zase je ze mě malej kluk u kolovrátku.
Jsi řekl: “Hej!” tak jsem se na tebe podíval.
“To jsi na mě tak kurevsky hubatej, kamaráde?”
V týto historce mi je 36.
Je vědecky nemožný, abych byl hubatej na 13letýho kluka.
Ale to jsem mu neřekl. Nevěděl jsem, co mu říct.
Tenhle přístup k teenagerům jsem viděl všude.
Nikdy to nezabralo.
Asi bych tohle nikdy jindy neřekl.
Ale zrovna skončil lockdown. Pořád jsem byl hlavou tam.
Přemýšlel jsem jako za lockdownu.
V lockdownu jsem hodně mluvil o tom, jak chci řešit konfrontace,
hlavně když někdo z publika provokuje.
Pořád jsem o tom mluvil na terapii na Zoomu,
kterou jsem si mohl dovolit, když jsem zrovna chtěl.
Tak si říkám, odpovím tomu dítěti jako dospělý.
Odpovím mu upřímně.
“To jsi na mě tak kurevsky hubatý, kamaráde?”
“Proč mě chceš vyděsit?”
“Se mě kurva bojíš, co?”
“Jo, bojím se.
“Teď mě fakt děsíš.”
Když jsem řekl: “Teď mě fakt děsíš,” celej se úplně změnil.
Frajerství se rozplynulo.
Zase to byl jen 13letý kluk.
Říkal si: “Co se to se mnou stalo?” Snaží se zpracovat, co se stalo.
Začne panikařit a dívat se na hlavního.
Jako by dělal v McDonaldu a hledal vedoucího.
Říká si: “Tohle v návodu nebylo.
“Potřebuju pomoc. Tenhle tady mi říká, že se bojí.“
Velitel vystřelil. Díval se na mě přes svoje sedadlo.
“Čeho se kurva bojíš?”
No...
Řekl mi: “Hej.”
Tak jsem se na něj podíval a on se zeptal:
“Na co kurva čumíš?”
Vím, že to zní hloupě, ale to já nezměním.
Když se daří, mívám jen úzkosti.
Když mě přímo konfrontuje někdo cizí,
tak zamrznu.
Házíte tady věcma po ostatních, křičíte po nich a celej vůz se bojí.
A teď jste mě obklíčili.
V týto situaci se nabízí útok, úprk a úděs.
Vždycky to bude úděs. Se znám.
Teď je to fakt strašidelný. Mám fakt strach.
Podíval se na mě a spustil:
“Hele, dej mu pokoj. Se bojí.
“Odstup. Ztrať se. Dej mu pokoj.
“Proč strašíš lidi?
“Všichni toho máme za ty dva roky dost. A ty děsíš lidi ve vlaku.
“Jo, to buď pyšnej.
“Vytáhněte ty parátka z huby!”
Když jsem mu poprvý řekl, že se bojím,
pamatuju si, že ostatní dospělí se na mě dívali takto:
“No, tak víme, kdo umře první.”
Když mě nechali být, tak takhle:
“To jsem mohl říct.
“Taky se celou dobu bojím. O čem je řeč? Hodil jsi mi do ksichtu colu! Hrozný!“
Pak už nechali všechny být.
Byli na mobilech, povídali si.
Dojeli jsme do Wellingborough a tam vystoupili.
Všichni museli projít kolem mě.
Nechci se chlubit, ale čtyři pěstičky ze sedmi.
To je dobrý skóre.
Ještě víc cool by bylo, kdyby řekli:
“Sorry, že jsme tě vyděsili.” Ale to přežiju.
Ty jsi byl nejděsivější, klučíku. Doraz v pořádku domů.
Tahle historka, oproti ostatním,
to chci publiku zdůraznit, je stoprocentně pravdivá,
protože vím, že to skutečně nezní.
Vím, že to zní, jako moc dobrá metafora k tomu, jak řeším provokatéry.
Neříkám, že mě všichni taky nechali být.
To bylo poprvý, co mi na něco terapeut řekl:
“O čem ještě celé roky lžete? Co to má být?
“Nenechali vás být.” Ale nechali.
Celá ta historka
je stoprocentně pravdivá, všechno se stalo.
Když zařval: “Rodiče vás nemají rádi!”
To se stalo v jiným vlaku, tak jsem to AirDropnul do týto historky.
Všechno se stalo. Všechno jsem viděl na vlastní oči.
Chci, abychom si ke konci všichni věřili,
takže jednu část večera jsem si vymyslel.
Přiznám se, ať víte, na čem jste, než půjdete.
Jediná lež byla to,
že Steven Minney byl vedoucím Vlčat.
To je lež. Nebyl. Nebyl vedoucím Vlčat.
Byl vedoucí Roverů. Bylo mi 15.
Nechtěl jsem to tehdy přiznat,
ale stalo se tohle.
Neříkalo se mu Šer Chán, ale Steve,
ale stejně jsem si to nespojil.
Ale díky. Vážím si těch reakcí.
Když jsem s tímhle vystoupením před dvěma roky začal,
netušil jsem, jaký budou výsledky.
Rozhodl jsem se, že nechám publikum dělat si, co chce,
abych si jako komik uvědomil svý slabiny,
ale nevěděl jsem, co by se stalo,
kdybych řekl, že si můžete dělat, co chcete.
Ale zjistil jsem,
že jste si i tak dělali, co jste chtěli.
Nikdo z vás se dneska nechoval jinak,
než byste se chovali na turné, kdy by platily pravidla.
To jsem zjistil.
Jestli jste rušili, udělali byste to. Jestli ne, tak ne.
Během turné jsem zažil všechny možný vystoupení,
žalostný ticho
po celý dvě hodiny,
nepřetržitej smích, neustálý vyrušování,
takovou provokaci, že se spikl zbytek publika,
ale i vystoupení, kdy skoro došlo na násilí a my museli...
Ale to se děje na každým turné.
Nechci vás nějak měnit.
Chci změnit vaši reakci na mě.
Moje reakce bývala hrozná,
v jakýkoli situaci bych se zhroutil.
Jestli se vám to dneska nelíbilo,
snad vás uklidní, že to bývalo mnohem horší.
Fakt mnohem horší.
Snažím se se o sebe starat i mimo pódium.
Tehdy je to nejvíc práce, ne?
Zkusil jsem si vzít častěji volno.
Dupu na brzdy. Dělám krok zpátky.
S přítelkyní jsme jeli na dovolenou, jeli jsme na týden
na Floridu do Disney Worldu.
Malýho jsem vzal s sebou, to je jasný.
Myslíte, že ho postavím na pódium
a nevezmu do Disney?
Ale no tak. Nejsem zrůda.
Když jsme řekli ostatním, že jedeme do Disney,
reagovali na to takto:
“Cože? Bez dětí?”
“Jasně, že bereme děti.”
Já vzal svýho klučinu a ona svou holčičku.
Hrozně si to užili. Celý týden ti dva nadšeně pobíhali po Disney.
Protože pro mě... Na konec vám neřeknu, co je základem dobrýho vztahu.
Všichni jsme jiní. Pro každýho je to jiný.
Ale pro mě je dobrej vztah to,
když si rozumíte tady a teď,
ale zároveň
všechny vaše bývalý já
si taky rozumí.
Nemusíte s nimi chránit svý mladší já,
protože ho mají rádi.
Mají je rádi a taky je chtějí chránit.
Hele.
Vím, že teď to není vtipný, ani náhodou.
Ale tak to je, když je váš humor z lásky.
Není to vtipný. Tahle část stojí za hovno.
Moc díky všem, že jste přišli. Bylo to báječný. Bavil jsem se.
Uvidíme se příště. Díky. Hezký večer!
Titulky: Jolana Vařáková Pro TransPerfect Media