Downloaded from YTS.MX
Dobra večer, ljudi iz Northamptona!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ovo je James Acaster: Provokatori su dobrodošli!
Prije nego što počnemo, evo kućnih pravila.
Prvo.
James Acaster se neće naljutiti na publiku koja dobacuje,
razgovara međusobno, gleda u mobitele ili je pretiha.
Drugo.
James Acaster neće izdvojiti nikoga tko nije dobacivao,
a pogotovo ne ljude koji odu na WC
ili van na zrak ili na šank, doma ili one koji kasnije uđu.
Treće.
James Acaster ne mora odgovoriti na provokaciju ako ne želi.
Samo može izbaciti nekoga tko je nasilan ili ima govor mržnje.
Četvrto.
Iako je cijelu karijeru posvetio
nastojanju da pomno kontrolira svaki detalj
baš svakog svog nastupa,
James Acaster mora prihvatiti što god da se dogodi.
HBO-OV KOMIČNI SPECIJAL
UŽIVO IZ TEATRA DERNGATE
PROVOKATORI SU DOBRODOŠLI
To! Pokažite im kako mi to radimo!
Tako mi to radimo!
Puno hvala, Northamptone!
Nevjerojatno!
James Acaster ovdje, izvještava o najboljoj večeri svog života.
Svakako svog profesionalnog života!
Kao prvo, da biste dobili kontekst,
ispričat ću vam o najgorem nastupu svoje karijere.
Iz ranih dana. Bio sam skroz dječje lice.
Nisam ni dospio do mikrofona.
Pijana me dama isprovocirala.
Rekla je: "Hej! Zna li ti mama da si tako kasno vani?"
"Hej, mali! Zna li mama da si vani?
Velim, mali! Mali! Mali!
Hej, mali!
Zna li tvoja mama da si vani tako kasno?"
Uglavnom, ovo je priča o tome kako sam ušutkao provokatora
rekavši da mi je mama mrtva.
Pogledao sam tu ženu i rekao:
"Moja je mama mrtva."
Dodao sam, neki kažu, nepotrebno, još i:
"Zapravo, nedavno je umrla."
Nisam htio da me dalje provocira!
Htio sam da ta žena nakon moje replike
šuti do kraja moga nastupa.
I šutjela je.
Kao i svi ostali u publici!
Svi su bili totalno shrvani
zbog malca koji se trudi uspjeti kao komičar
unatoč tome što je nedavno pokopao majku.
Nemam pojma zašto sam to učinio.
Nakon nastupa sam mislio:
"Ovo je suludo. Gdje mi je bila pamet?"
Tek sam nedavno to shvatio.
Da, tako sam i mislio!
Nekad je utješnije
odmah na početku zajebati.
To bar nije moja pogreška.
Danas me mikrofon zeznuo.
Naslov je Provokatori su dobrodošli,
a i tehničko mi osoblje može smjestiti.
Bogme su me počastili.
Zapravo, mogu reći i:
Bravo svima uključenima!
Jer svi smo čuli.
Čim sam progovorio,
svi su rekli: "Taj mikrofon ne radi."
"Mikrofon ne radi, a on ovo snima."
I svi ste se fokusirali na to što govorim
i mislili: "Uz tebe smo, stari."
"Kad god se učini da se treba smijati, smijat ćemo se
makar je ovo neugodno za uši."
Najbolji nastup koji sam imao bio je prošle godine.
U taksiju u Londonu.
Vraćao sam se kasno noću doma. Taksist se okrenuo
i rekao: "Jamese, taksiram već desetljećima,
no odlučio sam se preseliti u Norfolk da budem bliže kćeri.
Rekoh mu: "To je krasna priča, ali shvaćaš li ti
da moraš položiti strogi ispit da bi bio taksist u Norfolku?
Moraš zapamtiti sve ceste oko Norfolka.
Svako ime ulice, avenije,
moraš sve spremno čuvati u glavi."
"Zbilja?"
"Da, da, da.
To se zove...
Norwich."
Ništa zato ako niste shvatili šalu. Većina ne shvati.
Jer je to loša šala.
Sve izvedeš,
cijelu turneju. Rijetko kad prođe dobro.
Uglavnom najgori materijal prođe dobro i to uporno svake večeri.
No nikad mi šala nije tako dobro prošla
kao tad s tim taksistom.
Bila je savršena za njega i toliko se smijao da je to bilo opasno.
Cijelim se putem prisjećao,
smijao se i ponavljao "Norwich" na glas!
Rekao je da će to ispričati svim taksistima i da sam duhovit.
To je bilo prošle godine i tad sam prvi put u životu pomislio:
"Mogao bih biti komičar."
Ispričat ću vam o drugom najboljem nastupu koji sam gledao.
David Byrne i American Utopia uživo na Broadwayu.
Fenomenalna glazba i koreografija.
Na kraju je imao fin govor o važnosti glasovanja.
Zatim se spustio veliki zastor
i upalila su se sva svjetla u divnom kazalištu.
Sjedio sam u drugom redu. Par ispred mene ustao je.
Hipsteri srednjih godina, bijelci.
Okrenuli su se i motrili cijelu publiku.
Nitko osim njih još nije ustao.
Pogledali su jedno drugo, kimnuli si i krenuli:
"Glasuj! Glasuj! Glasuj!
Glasuj! Glasuj! Glasuj!
Glasuj! Glasuj! Glasuj!"
I nijedna jedina osoba nije im se pridružila.
I to je najbolji nastup koji sam vidio.
David Byrne je bio drugi najbolji.
A ti jebeni idioti su najbolji.
U prvom redu sam im bio, a u drugom za Byrnea.
Idemo, Kermite!
"Idemo, Kermite?" O, čovječe!
Zašto sam odjenuo ovo?
Jesi me, totalno.
Ne mogu vjerovati.
A mislio sam da sam kul.
Ali imaš pravo, izgledam kao žabac Kermit.
Totalno si pogodila.
Skuren sam.
Imate li pojma kakav je osjećaj kad vas skure?
Dok snimatelj tu stoji.
Taj je tip stajao najbliže moguće
u najtežem času mog života.
Kad su me nazvali Kermitom.
Žabac Kermit. Znate ga?
On je zelen.
Zelena žaba.
A ja sam u zelenom.
I on može uhvatiti svu tugu u mom oku.
Bolje je nego kad mi je žena viknula
zna li mama da sam vani tako kasno.
Još se nisam pravio da sam izgubio roditelje.
Meni je to mjerilo.
Jesam li pokopao člana obitelji? Nisam? To je uspjeh.
Zbilja ne znam zašto sam to rekao toj publici te večeri. Suludo.
Tek ovih zadnjih godina shvaćam zašto.
Svi smo zadnjih godina dosta razmišljali o sebi.
U lockdownu smo puno naučili o sebi.
Znam što sam ja naučio o sebi.
Nemojte da vas to zbuni ili da vam uništi zabavu.
Ali ja sam u lockdownu spoznao o sebi
da ne volim nastupati kao komičar.
I to uopće nije čudno.
Nije čudno ako ne uživaš u tome.
Znate li zašto nitko od vas ne nastupa kao komičar?
Isto mi je!
Slažem se s tobom. Imaš pravo!
Trebalo mi je 16 godina da to shvatim.
Prije više od 16 godina sam imao prvi nastup u maloj dvorani pivnice.
Netom prije izlaska na scenu, prišao mi je barmen.
I rekao: "Hej, stari, evo ti podatak
prije prvog nastupa.
Uzbuđenje i nervoza
zapravo su ista emocija. Kemijski, u tijelu.
Samo ovisi jesi li pozitivna ili negativna osoba.
Prema tom stavu tumačiš tu emociju."
Kad se sad osvrnem,
svi ste to ispravno identificirali kao laž.
Ja nisam bio te sreće. Zahvalio sam mudrom barmenu.
I zato zadnjih 16 godina
većinu večeri u godini korak do pozornice mislim:
"Uzbuđen sam.
Radim ono što volim!"
Puno su mi puta ljudi govorili da sam hrabar što sam komičar.
"Tako si hrabar. Ja to ne bih mogao."
I baš svaki put odbijem kompliment!
"Nisam ja hrabar. Što je vama?!"
"Previše sam uzbuđen da bih bio hrabar."
Sad kad sam shvatio koliko sam svake večeri uplašen,
moram vam reći da sam jebeno hrabar.
Briga me ako to zvuči arogantno.
Zbilja hrabro radim ovaj posao.
Ne velim da sam poput vatrogasca, vojnika itd.
Ali poput spasioca na plaži!
Bogme sam hrabar kao spasilac.
Ali onaj na bazenu, ne onaj s plaže.
Ne onaj s plaže.
Godine 2019. bio sam na najvećoj turneji karijere.
U prostorima poput ovoga,
samostalni nastup po prvi put.
90 % godine na turneji.
To mi je bio san kad sam počeo, u maloj prostoriji pivnice.
Ali četiri od pet večeri izađem na scenu,
izvodim svoju točku čvrsto se držeći scenarija.
Prije nego što dospijem do prve fore,
netko daleko gore, koga i ne vidim,
prekine me rekavši nešto tipa:
"Rekoh ti da ću to napraviti! Nisi vjerovao!"
I kad god bi se to dogodilo,
izvukao bih tu osobu iz publike
i odbrusio mu duhovito, tipa: "Zaveži, jebote!"
Ili: "Nemoj me nikad više doći gledati!" Duhovito!
Ili zlatni klasik: "Odjebi!"
To je fin odgovor ako si živčani komičar.
Ako si kao Frankie Boyle i to odgovara tvom liku.
Ali ako si tip: "Uveo sam marelice u prehranu",
onda ćeš: "Uguši se svojim govnom i umri, pizdo!"
Žešći retorički zaokret. To nitko ne voli.
Teško se vratiti svom materijalu o pokretanju proizvodnje meda
nakon što si takvo što rekao.
Viknuo bih ako su bili preglasni. A i ako su bili pretihi.
Ništa mi nije bilo dovoljno dobro.
Ako vidim da se jedna osoba dosađuje...
Mojom krivnjom, usput budi rečeno!
Uništim je.
Ostatak publike može umirati od smijeha.
Ali ako me jedna osoba ovako gleda...
Usput, ja tako sve gledam.
Tako ja gledam najsmješnijeg komičara kojeg sam ikad vidio.
Nish je dobar!
Mislim da sam se u publici naglas nasmijao dvaput u životu.
Oba puta u kinu. Dakle, ne na nastupu uživo.
Smijao sam se kad je Jack Black gurnuo psa s mosta.
I kad je Mini-Me ševio laser.
To su ta dva puta kad se ovaj sofisticirani tip
smijao s drugim ljudima.
A vas svaku noć kritiziram.
Ali nisam sam u tome.
Većina komičara ne podnosi ako im se ne smiješ na fore.
U devet od deset puta okrivimo vas. Napadamo.
Komičar će reći:
"O, oprostite! Pretjerao sam?"
"Jesu li moje radikalne misli previše
za vaše sićušne osjetljive mozgiće?"
Nikad neće reći: "O, oprostite.
Je li to bilo loše napisano i izvedeno?"
Nedavno sam čuo komičara kako kaže: "O, oprostite!
Već ste se uvrijedili?
Da vam objasnim nešto o komediji.
Komedija uvijek ide iz ljubavi. Dobro?
Nikad ne proizlazi iz mržnje."
A ja u dnu prostorije:
"Nisam baš siguran u to."
Kad odem doma,
znam da ću napisati skeč o ovome.
Neće baš biti iz ljubavi, da znate.
Mrzim tog komičara. Želim mu smrt.
Želim! Nadam se da će mu i svi fanovi pocrkavati.
Tomu se nadam.
Nadam se da će to biti.
Nadam se da će upasti u šaht, svi oni u isti šaht, jedan za drugim.
Da će vani plesati kongu, slaveći slobodu govora.
I da će se poput lančane igračkice sliti u otvoreni šaht. Nadam se.
Da će se cijelim putem dolje tužiti da ih ušutkavaju
i da će se svi složiti na hrpu.
Nadam se da će tako biti. Meni je to smiješno.
To je komedija.
Eto mene, okomio se na komičare,
kao da ne postoji loša publika.
Naravno da postoji. I ja sam bio njezin član.
Najgora publika u kojoj sam bio?
Kad mi je bilo 13.
Školska priredba.
Ali izabrali su loše izvođače.
Iz meni nepoznatih razloga doveli su učitelja joge
da nam govori o dobrobitima redovitog vježbanja joge.
Jeste li kad imali 13?
Najfleksibilnija ste osoba na planetu.
Manje od istezanja cijenite
samo nekog iole religioznog.
Razapeli smo tog jadnika.
Čim se popeo na pozornicu,
pročitali smo ga: fizički jak, no mentalno slab.
Nešto najjadnije što sam ikad čuo
da je netko rekao publici
bilo je što je taj učitelj joge rekao: "Djeco,
ne prestanete li vikati, neću vam moći reći svoje tajne."
Dan-danas me nasmije. Super!
Tako tužno!
"Neću vam moći reći svoje tajne."
Nisu to tajne, starče!
Nisu to tajne. Ti si bijelac bezveznjak iz Ketteringa.
Sve što znaš o jogi je općepoznato, Derek.
Ali šteta.
Volio sam kad su nam dolazili vanjski govornici. Najbolji dani.
Kad mi je bilo pet godina, moja je baka došla u osnovnu školu
govoriti nam o kolovratu.
A ni to nije normalno u mom kraju.
Nemam odgovore na vaša pitanja. Žao mi je.
Ne znam zašto je to bilo.
Bilo mi je pet godina.
Sve mi se događalo po prvi put.
Odrastao sam i shvatio da je to čudno.
Tad više nije bila živa pa je nisam mogao pitati.
Pa sam pitao roditelje, koji su rekli: "Nismo znali da se to dogodilo."
Odnijela je tajnu u grob. Ima moje puno poštovanje.
Donijela je veliki drveni kolovrat od kuće.
Stavila ga je ispred nas.
Nekih 35 petogodišnjaka
sjedilo je na podu, a ona na stolici.
Ne sjećam se o čemu je govorila.
Nešto kao:
"Obožavam ovo, jebote!"
Sjećam se kako je završila nastup. Na kraju je...
Pitala je tko se želi popeti i isprobati kolovrat.
Čim je to rekla, moja jedina želja
do kraja mog života
bila je da predem vunu pred publikom.
Duboko u srcu mi je gorjela ta želja.
Digao sam ruku.
To je jedna od onih priča koje ne moram ni dovršiti.
Znate već kako završi. Bar znate što sad slijedi.
Znate da nije odabrala mene.
Odabrala je tri druga djeteta,
a ja sam otmjeno krenuo u zaglušujući plač.
Šiznuo sam.
Suze u potocima!
Ona se uspaničila. "Dobro, imamo vremena za još jednoga.
Dođi, Jamese.
Iako se vidimo svake nedjelje i nikad nisi pokazao zanimanje za kolovrat."
Ja posrćem preko svojih školskih kolega
dok mi suze i dalje lipte i zalijevaju ih.
Tijelo mi se smekšalo od emocija
pa nisam mogao stajati
i dostojanstveno stiskati pedalu kao ostali.
Moja baka je pritiskala pedalu.
Posjela me na koljeno.
A ja sam se tako klatarao.
Jednom sam rukom držao vunu.
I plakao otvorenih očiju ispred cijelog razreda.
I to puno predugo.
Nije trebala ispresti toliko vune.
Ne prodajemo to. Prikoči, bako.
I važno je primijetiti
da mi je to bio prvi nastup pred publikom.
Kad sam psihoterapeutu to ispričao,
držao se, kao:
"Aha. Pa da!
Eto zato, Jamese. Zato je sve to tako.
Apsolutno sve s tobom je zato."
Rekao je: "Ova priča koju si mi sad ispričao vrlo je važna. Zapamti to.
Sjeti se da kad god izađeš na pozornicu,
pred publikom ne stojiš samo ti.
Onaj maleni dječak je također tamo.
I ti moraš zaštititi tog dječaka."
A ja bih rekao da je to
teže od onog što sam prvobitno radio.
Solo-komedija je sama po sebi teška. A sad još moram i štititi dječaka!
Zato sam svaku večer oprezan. Ako me netko isprovocira...
"To je mali dječak! Ostavite dječaka na miru!
Stani iza mene, dečko. Ja ću te štititi."
Moram štititi tog dečka.
I njegovo odrastanje.
Moram štititi petogodišnjaka za kolovratom, svakako.
Ali moram štititi i šestogodišnjaka
koji se doma gleda u ogledalo
i vježba imitaciju princa Charlesa.
Tog klinca treba dosta štititi.
Najveća blamaža života,
a ja sam jedini bio prisutan.
Zbilja gadno, čovječe.
Sjeo sam na krevet, zatvorio vrata, gledao se u ogledalo.
Prijavio sam se na školsko natjecanje
rekavši da znam imitirati, a nisam znao imitirati.
Sa šest godina sam lagao. Pa što?
Nisam znao da nijedan šestogodišnjak ne zna imitirati.
Ne znam. Nitko od vas ne zna...
Ne poznajete šestogodišnjaka kojemu idu imitacije.
Nitko ne kaže:
"Vidio si Johnovog malog? Fenomenalno imitira McConaugheya!
Slušajte malog!"
Dobro, dobro, dobro!
Da, mali je izvrstan!
U Northamptonu te vole!
Cijelu turneju još nisi dobio pljesak, mali.
Hoćeš još malo imitirati McConaugheya?
Dobro je, super je!
Ubio si!
Hoćeš još jedanput prije nego što odeš?
Daj Pravog detektiva. McConaugheya iz Pravog detektiva!
Vrijeme je dvodimenzionalan krug.
Dosta mračno za dijete.
Bravo.
To im se baš nije svidjelo. Premračno je.
Ono iz Wall Streeta je bilo zabavno.
Ali dvodimenzionalni krug je malo previše.
Vrijeme je dvodimenzionalni krug.
Jamese?
Zdravo, Jilly.
Zdravo, kako si?
Uzmi mikrofon.
U redu, uzet ću ga.
Tu ćemo rezati.
Koji još McConaugheyevi filmovi postoje?
Nešto iz filma Dobri dileri iz Dallasa.
Izvest ću njegov govor kad je primio Oscara.
Toga se sjećam, za to je dobio Oscara.
I ja cijelo vrijeme mislim na taj govor zahvale.
Kad sam ja bio mali...
Poznanik me pitao tko je moj junak.
"Tko je tvoj junak?"
Odgovorio sam mu: "Ja, za deset godina."
Nakon deset godina sam opet susreo tog poznanika.
I on me pitao:
"Jesi li ti sad svoj junak?"
A ja sam rekao:
"Bome ne."
Rekao je: "Dobro! Tko je onda sad tvoj junak?"
Razmislio sam malo.
I odgovorio:
"Ja, za deset godina."
I ja ću zauvijek biti vlastiti deset godina stariji junak.
Hvala vam na ovoj nagradi, hvala puno Akademiji!
Zdravo! Evo ga, idemo.
Šestogodišnjak sam i doslovce sam ovo izveo toga dana.
Sjećam se.
Urezalo mi se jer je sramotno.
"Pozdrav! Zovem se princ Charles."
Znam da je bio dug uvod, ali tu ću malo stati.
Na pola smo puta te imitacije.
I želim ovdje malo pauzirati jer nema šanse
da itko od vas pogodi kamo to dalje vodi.
"Pozdrav! Zovem se princ Charles."
"To je mačka."
I toliko je dugo trajala
moja karijera imitatora.
Imate pravo ako mislite
da sam već idućeg jutra
odjurio u školu
i izrekao poznatu frazu:
"Dobar dan, gđo Weaver!
Povukao bih se iz školskog natjecanja, molim vas."
"Zašto? Jer nisam nadaren.
Nemam talenta."
To je bio moj zaključak. Dotad još nikad nisam nastupao.
"Nisam talentiran."
Ako ste me tijekom godina gledali,
a statistički je moguće da neki jesu,
ako ste vidjeli da nastup dobro teče i da onda niotkuda...
Vi to kao gledatelj ne možete shvatiti.
Ja krenem govoriti da je nastup sranje.
"Ovo je sranje, loš mi je nastup."
Samo znajte, to nema veze s vama.
Svake večeri kad pogledam u publiku,
vidim samo svoje lice 6-godišnjaka koje me gleda iza zrcala i kaže:
"Tako ne zvuči princ Charles."
"Zašto je mačka u tome?"
A zna se da su oni pseća obitelj.
Oni vole korgije!
Moglo je biti i gore!
Moglo je biti gore?
Mogao je to biti princ Andrew 90-ih!
Pljesak za pedofila!
Biste li vi...
Kako se zoveš, ti koji si se ubacio?
- Danny. - A, Danny.
Lažno ime. Danny?
Možeš li ti imitirati
princa Andrewa 90-ih, molim te?
- To nije pametno. - Nije pametno?
To je on trebao reći 90-ih.
To bi bilo dobro.
Sve bi nas poštedjelo nevolja.
Moram štititi i osmogodišnjaka.
Koji je, nevezano s ičime,
prijavio obiteljskog psa na izložbu pasa.
Nisam znao ni hoću li na tu izložbu kad sam se tog jutra probudio.
Šetali smo se po šumi, cijela obitelj.
Izašli smo na livadu.
I ondje je bila amaterska izložba pasa. Nisam znao za nju.
Ljudi su sve gledali s dekica za piknik.
Čim sam sjeo u travu...
Poželio sam jedino da do kraja svog života
prijavljujem psa na izložbe i pobjeđujem.
Svim sam to srcem želio.
Imao sam psa uz sebe.
Ali nije bila, da tako kažem,
spremna za izložbe.
Patuljasta jazavčarka. Najslabija iz legla.
Kad smo otišli po nju k uzgajivačici,
puno je zdravih štenaca jazavčara jurcalo.
A jedan je bio sićušniji od drugih,
uvijene kralješnice i repa koji strši kao antena autića iz lunića...
Uši su joj bile kao ručke guvernala.
Svi smo se obiteljski složili
da vodimo nju doma.
Inače bismo do kraja života strepili za nju.
Moj je tata godinama govorio ne nabavci psa.
Ali smo ga izmorili.
Rekao je: "No dobro! Možete dobiti psa! Pod jednim uvjetom."
Ja sam najstariji od troje.
Svi smo išli u osnovnu. Mislili smo da nas želi učiti odgovornosti.
Da moramo čistiti za njom i hraniti je.
No taj 40-godišnjak veli nama:
"Dobit ćete psa, ali pod jednim uvjetom!
Da mu ja dam ime!"
Ono kad shvatite da su i vaši roditelji mala djeca.
Htio je dati psiću ime! Slatko! U stilu djeteta ga je i nazvao.
Patuljastog je jazavčara nazvao
Mini!
To je slatko, ali nije to morao forsirati.
Mi, djeca iz osnovnjaka, predložili smo: Mini, Kobasa i Pas.
Nisi se trebao miješati, Davide.
Na mjestu odmor.
Vidio je da nismo impresionirani. Rekao je:
"Ne piše se to kako mislite!"
Nego kako se piše, junače?
"M, I, N, N, E, Y."
Mama ga je pitala zašto se to tako piše.
On je tad bio učitelj viših razreda.
Veli: "Zato što sam prije 10 godina imao učenika
koji se zvao Steven Minney.
I tako se njegovo prezime pisalo."
Sjećam se da sam istovremeno bio zbunjen i ljut.
Nisam imao mračne misli koje imaju sad neki od vas.
Provokacija s prinčem Andrewom vam je napunila glavu.
Sigurno ga je mama, čim smo izašli, pitala:
"Tko je taj dječak i zašto ti toliko znači?"
Sigurno su vodili taj razgovor.
A mi smo samo rekli: "Naš je tata baš čudan! Bome je!"
Ali, čujte, meni je sad 39.
Gotovo kao on tad.
Zabrinjava me što se pretvaram u njega.
Jer sad je to i meni smiješno.
Objektivno je smiješno.
Na prvu je smiješno.
Ako tvoja djeca žele psa, daš tom psu ime
po nekom posve drugom djetetu koje nikad nisu upoznali
i ne mogu ga nikamo smjestiti.
Zato što je to učinio
ja sam svaki dan života tog psa mislio o Stevenu Minneyu.
Ja, brat i sestra stalno smo razgovarali o Stevenu Minneyu.
Dugi razgovori.
Nagađanja što radi sad kao odrastao.
"Mislite da Steven Minney još živi tu?"
"Što mislite, koji posao radi Steven Minney?"
Otkrio sam što je bilo s Minneyem
kad sam s 10 godina ušao u izviđače.
U obratu svih obrata,
Steven Minney mi je bio vođa izviđača.
Čista slučajnost.
Znam da je Kettering mali grad, ali ovo je ludo.
No ovako:
ja nisam znao da mi je Steven Minney vođa izviđača.
Ako ste imali veze s izviđačima, onda znate.
Vođe izviđača ne predstavljaju se svojim pravim imenom.
Nego se nazivaju...
Ako nikad niste bili u izviđačima,
ovo će vam zvučati suludo.
Oni se nazivaju po likovima iz Knjige o džungli.
Pustit ću da vam sjedne
u kakvom svijetu živite.
To je istinita priča. Nazivaju se Bagheera, Akela.
Bolja imena za pse od Steven Minney.
Tako se nazivaju.
I mi smo ih morali tako zvati.
Ja, mali, rekao bih odraslom čovjeku:
"Zdravo, Baloo, kako si proveo vikend?"
"Dobro, hvala.
Daj mi sad znak Iluminata
i reci koliko voliš kraljicu."
"Obećavam dati sve od sebe."
Morao sam to recitirati kao desetogodišnjak.
Svakog sam tjedna morao reći: "Obećavam dati sve od sebe,
izvršavati svoju dužnost Bogu i kraljici."
Ako to nisam izrekao, nisam se smio igrati spužvastom loptom.
Nisam imao pojma...
...da je Shere Khan Steven Minney.
Sve dok jednog dana tata nije došao po mene na izviđače.
I započeo razgovor sa Shereom Khanom.
A ja ih u hodniku čekam da završe.
Pola sata sam ih čekao!
Svi su drugi izviđači otišli doma.
I svi vođe izviđača. Kralj Louie i ostali.
Tata me poslije vozi doma.
I kaže:
"Znaš tko je to bio? Taj s kojim sam razgovarao?"
"Znam, tata.
Zove se Shere Khan. Svaki tjedan ga viđam.
Poznajem ga bolje nego ti."
"Ne. To je Steven Minney."
"Onaj Steven Minney? Ti se šališ!
Nije smiješno! To si izmislio, tata.
Po njemu smo nazvali jazavčara? Ti to ozbiljno?
Ti to ozbiljno misliš?"
"Da. To je taj Steven Minney
po kojem smo nazvali jazavčara."
Ali nije mi rekao
neka, naravno, to ne kažem Stevenu Minneyu.
Jer odrasli se ne oduševe kao djeca
kad neki tamo ljudi nazovu pse po njima.
Cijeli sam tjedan bio uzbuđen.
Jedva sam čekao utorak da vidim Stevena Minneya.
Reći ću bratu i sestri:
"Da, sad se naziva Shere Khan.
Dobri smo si."
Dođe utorak navečer, prvi sam na izviđačima,
ignoriram djecu koja me pozdravljaju, žurim k njemu.
Ti se zoveš Steven Minney.
M, I, N, N, E, Y.
Mi smo nazvali svog jazavčara po tebi.
Kujica, mala kržljavica.
Moj otac te nije zaboravio.
Nije. Imao je jedini uvjet kad smo htjeli psa!
"Da ga nazovemo po Stevenu,
dečku kojem sam bio učitelj prije 10 godina. Minney."
Svaki dan razmišljam o tebi.
Moja sestra rado misli da si našao ljubav drugoga.
Sjedim na travi, gledam izložbu pasa.
Jazavčar Steven Minney je do mene.
Pitam roditelje:
"Mama! Tata! Mogu li prijaviti Stevena Minneya na izložbu?
Molim vas, volio bih to!
Rekli su da mogu jer se prijava nije plaćala.
I nije ih bilo briga.
Sjećam se da sam prišao popisu na stolu za prijave.
Većina kategorija bila je po izgledu.
Taj pas je nama bio lijep.
Ali znao sam da glavešine to neće razumjeti.
Pa sam našao ležerniju kategoriju:
"Pas s najaktivnijim repom."
Steven Minney je doma uvijek mahala repom. Munjevito. Tu smo prvaci.
To je još jedna od onih priča koju i ne moram dovršiti.
Znate kako završava.
Znate da ne završava s: "I tako smo pobijedili."
Znate kako ide.
Četiri odrasla na pozornici, psi se razmahali.
A ja stojim s psom koji djeluje kao prepariran.
Daje mi minimum minimuma.
Dok odrasli na dekicama pokazuju na mene ekipi
i smiju se bez ikakve zadrške.
Tad sam učinio po čemu sam već poznat: Briznuo u plač.
Po tome sam bio čuven. Moraš dati ljudima što žele.
Da McCartney ne izvede Blackbird? Ta hajte!
Uvijek bih briznuo u plač.
Plač kod kolotura.
Plač na izložbi pasa.
Plač kad sam saznao da je Isus mrtav.
"Velika trojka", kako to kod mene doma zovu.
Nikad više u životu nisam toliko plakao kao kad sam otkrio to o Isusu.
To je bilo ružno vidjeti.
Bile su mi četiri.
Od rođenja sam odgajan kao kršćanin, ali nitko mi dotad nije to rekao.
Samo da mi je to najbolji prijatelj koji me puno voli. Život mi je bio lijep.
S četiri godine dođem ja u crkvu na Uskrsnu nedjelju.
Uzbuđen sam.
To mi je sve druženje. Nisam još upoznao školu.
Još mislim da je kul biti kršćanin.
Ulazim ja u kul crkvu gdje se kul djeca druže.
Uskrsna je nedjelja i svi su nabrijaniji nego inače.
Vlada luda vibra.
Mislim si: "Hvaljen budi! Zato dolazim u crkvu."
"Što to slavimo?
Djeluje kao nešto genijalno."
Svaka pjesma koju je taj rock-sastav svirao, jer to je bila takva crkva,
svaka im je pjesma bila tipa:
"Umro je!"
"On je umro!"
A ja sjedim, četverogodišnjak, i...
"Valjda ne misle na onog na kog ja mislim da misle."
Pamtim da su mi suze išle vodoravno.
I lansirale me van iz kongregacije.
Sve se događalo odjednom i svuda!
Uf, ovo je bilo opasno!
Nikad to još nisam izveo s mikrofonom.
Osjetio sam i rekao: "Isuse, sad me spasi."
Odjednom, evo me nazad.
Nazad u okrilju. "Ako si tu,
oprosti na ovoj fori. Molim Te, spasi me."
Sjećam se da sam udario u zid, pao na koljena u suzama i grču.
Strašno sam ridao na podu.
Neki jebeni starac prošao je pored mene
i pitao: "Jesi dobro, Jamese? Zašto plačeš?"
"Isus je mrtav!"
- "Isus je umro." - Spoiler!
Što? Spoilam?
E, pa, nećete vjerovati što se dalje dogodilo!
Ne želim vam dalje kvariti, ali mislim da se temelji na trilogiji Matrix.
Mislim da im odande ideja!
Da spojlanje!
Da je barem to rekao.
Nije. Umjesto toga je rekao:
"Bez brige. Umro je za tebe."
"Oprosti, kakve to veze ima sa mnom? Što to govoriš?"
"Zašto je Isus umro za mene?"
"Ma, samo zbog ružnih stvari koje si pomislio, rekao i napravio."
"Da, zato su ga javno pogubili."
"Znaš što je razapinjanje? Objasnit ću ti.
Četiri su ti godine.
I nisi moje dijete.
Objasnit ću ti detalje kojih se Mel Gibson ne bi posramio
kako je kad te razapnu."
"Sretan ti Uskrs."
Ako gledate moj nastup i mislite,
"Te njegove priče i nisu nešto dramatične.
Ne razumijem zašto taj odrastao čovjek
u hrpu trivijalnih priča unosi toliko stida i krivnje."
Zato što su mi s četiri godine
Rimljani ubili najboljeg prijatelja.
Evo brze pozitivne priče o toj crkvi
za vas kršćane.
U toj sam crkvi sa sedam godina
prvi put imao pravi nastup.
Moj prvi pravi nastup pred pravom publikom.
Bio je to, čudom, komični skeč.
Ja i moj tata.
Tata je napisao skeč i neizbježno
sebi dodijelio ulogu Boga.
Zabavna crtica: To je jedino čime sam nasmijao svog psihoterapeuta.
Kad sam mu ispričao za izložbu pasa, nije rekao...
A on je izvrstan psihoterapeut.
Nije rekao:
"Moraš imati na umu, Jamese,
da svaki put kad izađeš pred publiku,
nisi sam na pozornici.
S tobom je i maleni jazavčar."
To nije rekao, ali ja se svejedno tako osjećam na svakom nastupu.
Uvijek kad sam gore,
cijelo vrijeme štitim dječaka,
a tu je i mali jazavčar
koji uopće ne reagira.
I kad se ljutim što se ne smijete, zapravo velim:
"Maši repom, Stevene Minney! Molim te!"
"Molim te, maši repom! Djelujemo blesavo!"
"Blesavi smo, Stevene Minney!"
"Steve Minney, tako smo blesavi!"
I tad me najviše sram nakon nastupa.
Svih ovih godina.
Kad god se ljutim na publiku što se dovoljno ne smije.
Sramotno je koliko sam to puta napravio.
To je blamaža.
Najgora situacija u kojoj sam gnjavio publiku da je pretiha bila je
kad su me angažirali
da čitam priču Rolada Dahla predškolcima.
Više je razloga zašto se to dogodilo.
2018. sam čitao toj djeci Georgeov čudesni lijek.
Ta knjiga mi je promijenila život.
Kad sam bio mali, mama mi je pročitala tu knjigu.
Moj uvod u komediju!
Dotad nisam znao da svijet može biti smiješan.
Svi znate zbog čega ste zavoljeli komediju.
Ja zbog te knjige. Jako sam se smijao.
Nisam znao da taj osjećaj postoji.
I zato sam 2018., spremajući se za Dan Roalda Dahla
imao prilično nerealna očekivanja u glavi.
"Danas ću promijeniti živote te djece."
A to je stopostotno
kako se onaj učitelj joge osjećao putem do moje škole.
I zato zaslužujem sve što me snašlo.
Kao drugo, to je bio poseban dan, 18. rujna,
službeni Dan Rolada Dahla, ako ne znate.
Znam da većina vas to zna.
Dvorac Cardiff je bio zakupljen.
U svakoj prostoriji dvorca trebala je biti osoba
koja čita djeci jednu knjigu Rolada Dahla.
Zvuči zgodno, no konkretno,
ja sam u tornju stajao i čitao Georgeov čudesni lijek
uz mučku tišinu i cijelo sam vrijeme slušao
kako Floella Benjamin ima puno bolji nastup ispod, u sali za bankete.
Charlie i tvornica čokolade
uz grohotan smijeh i pljesak.
Ja na visokom stolcu,
oko mene 35 klinaca na podu.
Ako ste me pozorno slušali,
znat ćete zašto me to toliko pogađa.
Sjajno sam interpretirao knjigu.
"Kad je George svojoj baki dao lijek, toliko je narasla da je probila strop."
A svi oni samo...
Cijelo su vrijeme jazavčarili.
A samo sam čuo...
"Što dobiješ kad se slatkiša najedeš?"
Odozdo.
Mislim da je trenutak kad sam pukao
bio kad sam trebao imitirati. Ako to ima ikakve veze.
Imitirati baku. Da vas podsjetim
na tu knjigu: popila je lijek.
Narasla je tako da je probila strop.
Rasla je dalje i probila krov i ondje je zapela.
Ne želim biti kreten, ali to je smiješno.
Znam da nije sve vas baka gnjavila kao mene,
ali smiješno je kad se to dogodi starijoj osobi. Zaglavila je u krovu.
Želiš provokaciju odozgo?
Želim li odozgo? Bome...
Želio bih to od najpristojnije osobe na svijetu. Apsolutno!
Rado bih provokaciju odozgo!
- Kako se zoveš? - Stuart.
Stuart. Zdravo, Stuarte.
Baš zgodan, fin, formalan uvod u provokaciju.
Jako mi se sviđa.
Daj provokaciju, Stuarte!
Trebam čas da razmislim!
O, apsolutno!
Cijenim to. I treba malo razmisliti.
To...
To je kompletna osoba.
Ne možemo ga svi vidjeti, ali svi znamo kako izgleda.
"Želiš provokaciju odozgo?"
Odmah smiješno.
A samo da znate, vrlo je teško
smisliti duhovit uvod.
To je vrlo teško.
Ovo je bilo duhovito i originalno.
Predstavilo ga je.
Kad sam pitao za ime, rekao je, "Bit će Stu. Neću nabrijavati."
"Reći ću Stuart, znam što imam u rukavu."
"Reci provokaciju." "Daj mi malo da razmislim."
To je objektivno smiješno.
- Želiš li provokaciju odozdo? - Provokaciju odozdo?
Već imaš imitatore!
Toliko si dobar.
Imate li pojma koliko dugo treba da do tog dođeš?
Većini komičara treba više od deset godina
da se počnu odasvud pojavljivati imitatori.
Kad počnemo uviđati utjecaj na svijet komedije.
Ovo ti je prva šala u životu
i već imaš imitatora u prvim redovima.
"George!" To baka govori. Idemo!
To je baka.
Ja čitam djeci.
I to je trenutak gdje sam puknuo.
"George!
Ti mali ljigavi crve!
Ti ogavni dječačiću!
Smjesta me izvuci iz ovoga!"
A iduće su mi riječi bile:
"Uživate li u ovome ili što?"
Predškolcima!
Toliko sam nesiguran!
Mislio sam, u ponedjeljak u vrtiću kad ih pitaju što su radili, reći će:
"Gledali smo Jamesa Acastera.
Ne pitaj."
A što je bilo najgore?
To je bila prva od šest grupa djece
kojoj sam tog dana morao čitati.
Otkrit ću vam kraj! Sve sam ih napao.
U zadnjoj grupi do kraja poglavlja
nisam ništa komentirao.
I dok sam zatvarao knjigu, nadomak kraja,
pogledao sam klinca u prvome redu
i rekao naglas:
"Ponovno tišina. Divota."
I eto mu do kraja života.
Malome za vječnost!
Odrast će, postat će svoj čovjek
i otići će na komičarev nastup.
Komičar će reći šalu i ništa.
"O, ne! Tišina je loša!"
"Kermite!"
Svi idemo u krug.
Nitko se ne poboljša.
Nitko ne nauči.
Samo prenosimo bol.
Jer i na to moram misliti
kad sam tu gore.
Prvi mi je prioritet
da zaštitim dječaka. Svakako.
Ali ne mogu ignorirati činjenicu
da i svi vi sa sobom nosite svoje mlađe ja.
Svi vam oni sjede u krilu.
Neki od vas ih štite, neki ne.
I zato je svaki komičarev nastup u emocionalnom smislu kaos.
Na svakom sam nastupu beba koja nadzire jaslice.
Ja sam Tommy Pickles. I to je to.
Tommy Pickles koji nastoji ne biti Angelica.
Na svakom svom nastupu.
Za svako dijete koje plače kod kolotura
postoji 35-ero druge djece koja moraju sjediti
i gledati kako to dijete plače.
Mislite da to na njih nije utjecalo?
Oni će odrasti i sjesti u publiku
i pitati se zašto se odjednom osjećaju napeto zbog izvođača.
"Nadam se da će dobro presti... Ne, dobro se šaliti! Što?
Što sam sad to rekao?!"
Sve priče koje sam večeras ispričao,
puno sam ih vrtio u glavi.
Pogotovo u lockdownima smo svi puno razmišljali
o poslovima, o odnosu prema poslu.
Ne tvrdim da smo imali svi ista iskustva.
Ja sam pun kao brod!
Mislim da je to važno naglasiti.
To je...
Ne, čujte! Dojadilo mi je da slavni,
a to sam i ja i bit ću do smrti,
budu autoriteti za lockdown.
Samo smo od slavnih slušali kako je biti u lockdownu.
I katkad je bilo najgore kad su tvrdili
da su izvukli dubokoumne lekcije od kojih svi možemo imati koristi.
Tipa: "O, da, neće to mnogi reći,
ali lockdown mi je bio od koristi.
Prije lockdowna sam bio radoholičar, ubijao sam se od posla.
A onda me lockdown prisilio da prikočim.
Prvi put u životu
odmičem se, gledam širu sliku i pitam se...
Ma, daj!
Zar tako želim dalje? Želim to raditi? Surađivati s tim ljudima?
Želim li takvu karijeru?
Što bih poručio onima koji ovo slušaju?
Hej! Ne morate stalno raditi.
Prestanite rokovnike puniti radom.
Prikočite i odmaknite se.
I vi ćete shvatiti.
Da već dovoljno zarađujete svojim podcastom o hrani."
Prvi, drugi i treći lockdown bili su mi najbolji u životu. Želim tako zauvijek!
Svake sam večeri bio opušten, prvi put u deset godina
jer nisam se izlagao ovom ludilu.
I danju mi je bilo bolje, zdrav život.
Počeo sam s jogom. Kako to još nisam otkrio u životu?
U školi ti taje te stvari!
Stavite to u kurikulum, molim vas!
Bio sam u lockdownu sa svojom curom, meni najdražom osobom. Divota!
Odgovaramo si.
Kad kažeš da si dvoje pašu,
uvijek ima skeptika. Neka.
Evo da vam dočaram koliko si mi pašemo.
Mene, ovu polovicu jednadžbe, već znate.
A o njoj treba znati samo
da je jedanput išla k frizerki da joj oboji kosu
i da bi dobila boju koju želi,
donijela je sliku konja.
Eto, s takvom imamo posla. Ludo sam zaljubljen u nju.
To i nije bila fotka konja.
Zanimalo me jesu li pogodili boju.
Pokazala mi je.
To je bio meme konja.
Konjski meme. Znate koji?
Slika konja s dugom, bujnom grivom.
I rečenica: Možda je rođena u staji s tim.
A možda je to Njištbelline. Znate, njišt?
Konjsko glasanje.
To je pokazala profesionalki!
"Da, rado bih izgledala kao da sam rođena u staji, ako može.
Puno hvala, moje dame!"
Nisam bio tamo, no sigurno je svatko tko je to vidio,
rekao: "Ova sigurno izlazi s Jamesom Acasterom.
A kad bi lockdown prestao...
primijetio bih da mi se vraćaju tjeskoba i stres, punom snagom.
Bio sam u vlaku iz Londona u Kettering.
Moj vagon je zauzela mala banda tinejdžera.
Da smo svi mogli odraslo
hiniti da to nije strašno, bilo bi to sjajno.
Razumijete me?
Smjesta su krenuli.
Jurcali su gore-dolje vagonom, kroz prolaz,
naguravali jedni druge u nas.
Bacali su stvari. Vikali su i psovali naglas.
U jednom je času vođa
skočio na početak vagona,
izvukao punu bocu kole iz džepa i,
stojeći u razini svih tuđih glava,
samo tresnuo, bum! Zavitlao je.
Odbila se od prozora. Bum, bum!
Zamalo je iskopala oko jednom odraslome.
A taj tip od otprilike 40-ak godina reagirao je...
Praveći se da ništa nije bilo.
Isto se tako odnosio i prema školskim nasilnicima.
To nas je sve zadesilo. Čim su ti klinci krenuli,
svi smo se transformirali u godine prvog doživljenog nasilja.
Bio je tu tip od 50-ak godina, dobrostojeći poslovnjak.
Sjedio je niže dolje u vagonu. Sve skupocjeno.
Klinci su ga okružili. Nazvali su ga Sroljo.
Jer je imao usranu torbu.
I taj odrasli čovjek, koji sigurno ima vlastitu tvrtku,
odgovorio je tim klincima:
"Da, baš usrana torba. Je li, dečki?
Kakav gubitnik nosi takvu usranu torbu?"
Svi smo ga gledali i mislili: Imaj malo dostojanstva!
Vrijeđaš vlastitu torbu skupa s klincima!
A imaš svoje zaposlenike!
Odjednom su svi izvukli bilježnice.
I krenuli trgati stranice.
Gužvali su ih u loptice
i krenuli u gađanje papirnatim grudama!
Svi smo im bili na nišanu.
To su papiri iz bilježnice.
Čvrst, s oštrim rubovima.
U jednom času jedan klinac drži golemu papirnatu grudu,
a kompić mu je s druge strane vagona.
Baci je punom snagom da bi pogodio kompića
i pogodi ženu koja je sjedila ovdje.
Ravno u lice. Svi smo osjetili.
Tad je druga žena, nepoznata prvoj, ustala i prekorila bandu.
Jeste li bili u javnom prijevozu
kad banda, uvijek muška,
bilo 13 ili 60-godišnjaci,
odluči zastrašivati sve prisutne
jer sami nisu riješili svoja sranja. Kad god se to dogodi,
uvijek dođe do točke
kad jedna žena, posve samostalno, bude prisiljena
obračunati se s cijelom bandom dok muškarci poput mene sjede
i mole se da joj uspije.
"Ne mogu je ni pogledati jer će me oni istući."
"Molim Te, zaštiti tu ženu. Žao mi je što je tvoj Sin umro zbog mene,
no to je sad sve iza nas, zar ne, faco? Daj, zaštiti je."
"Stidite se svi!"
Prije nego što ona nastavi, vođa je prekine.
Drekom, raznim glupostima
jer mu je 13 godina, pa se nadam
da ne razumije težinu izrečenog.
Ali bilo je sjebano.
Ona zašuti i sjedne.
Ostali su putnici još tužniji nego prije.
Na idućoj stanici
stariji se čovjek digne da izađe.
Sve što o njemu trebate znati jest
da je to ćelav čovjek. Bez kose na glavi.
Njega su apsolutno pokopali.
Cijelim putem su vikali: "Zbogom, ćelo!"
Neoriginalno sranje koje je čuo milijun puta u životu.
Izašao je na peron.
Umjesto da nastavi hodati, okrenuo se,
pogledao nazad u vagon, pun bijesa,
oči su mu titrale, zurio je u klince.
Kad su se vrata krenula zatvarati,
viknuo je: "Zar vas roditelji ne vole?"
Vrata su se zatvorila, a vlak je otišao.
"Roditelji vas ne vole."
Roditelji su im mrtvi!
Kako to da mi cijelu turneju nitko nije to dobacio?
Savršeno dobacivanje.
Divno je imati provokatora koji cijeni strukturu.
Osim toga: dvije stvari.
Razočaran sam što se sam nisam sjetio toga.
Izvodio sam ovaj program bezbroj puta.
Nijednom mi to nije palo napamet.
Čak ni u primisli.
A drugo, drago mi je da se toga nisam sjetio
jer bih inače sad bio bijesan.
Da je to moja iduća fora, a ti je izrekneš!
Možda je jedan od njih nedavno pokopao mamu.
Apsolutno. Briljantan dodatak fori.
Strukturalno zvuči...
Premračno!
A i taj način kako si to rekla.
Vrlo morbidno.
Možda je jedan od njih nedavno pokopao mamu.
Svi su se naježili.
Koji kurac? Znam da sam rekao nešto slično.
Upravo sam to rekao na početku nastupa.
Doslovce si zapamtila. Impresivno!
Ali, Bože moj!
Vjerojatno samoubojstvo!
Samo čas.
Ovaj tip je predaleko otišao s tim.
Dakle, bravo.
Svima je tvoje bilo malo premračno.
A onda su čuli nešto
što je netko drugi upravo sam smislio.
Tko je to viknuo? Možeš mi mahnuti?
Bog, kako si? Kako se zoveš?
Richard.
Koji je tebi vrag?
- Ha? - Koliko imaš vremena?
Koliko imam vremena? Pa...
Imam koliko želim.
"Vaši vas roditelji ne vole?"
Mrtvi su!
Mrtvi? Dobro. Onda ćemo ispočetka.
Svi zapamtite što ste govorili.
Da, da.
Sviđa mi se ta struktura. Pozivanje na prethodnu foru!
Sjajno je to čuti. Apsolutno.
Na dvije sam razine iznerviran.
Kao prvo, zato što se ja nisam tog sjetio.
Koliko već nastupam s ovim, a nisam se tog sjetio!
A drugo, drago mi je da nisam
jer inače bih se iznervirao da netko drugi kaže istu foru prije mene!
To je super.
"Njihovi su roditelji mrtvi."
Možda je netko od njih nedavno pokopao majku!
Joj, to je mračno. Premračno.
Znam da strukturalno drži vodu.
Već sam to rekao. Ali je premračno.
I još to kažeš tim glasom:
"Možda su nedavno baš pokopali roditelje."
To je bilo gadno.
Ali, znate,
bravo na trudu. Bravo.
Možda su se ubili!
Opa!
Ne znam jeste li čuli.
To je pre...
Ti si otišao.
To je puno mračnije.
Koji vrag? Tko je to rekao? Mahni!
Tko je to rekao?
Kako se zoveš?
Richard.
Koji je tebi vrag, Richarde?
Što je s tobom, stari?
Koliko imam vremena? Prilično.
Poprilično. Mislim...
Ne toliko koliko sam imao kad si prvi put rekao.
Ali imam dosta vremena.
Klinci su nastavili gnjaviti sve. Došao je red na mene.
Sjedio sam straga. I molio se Bogu
da vole kviz Would I Lie to You.
Opkolili su me.
Vođa je sjeo u red ispred mene.
Njegov kompić do njega. Udaraju se u noge. Ignoriraju me.
Trojica stoje naslonjeni na zid iza mene.
Zamišljam da su imali čačkalice u ustima. Iako nisu.
Znam da je to moja fantazija, ali tako mi se činilo.
Ali puštali su me na miru.
I zadnja dvojica stoje ovdje.
Jedan uz prtljag,
gleda gore-dolje, ne mene.
No jedan je uz sjedala
i bulji cijelo vrijeme.
Uopće me ne pušta na miru.
A ja sjedim i samo gledam kroz prozor.
Pravim se da nemam pojma da se sve to događa.
Kao, ovako se ja u moderno doba vozim vlakom.
Ne sjedim vrteći po mobitelu kao normalni ljudi.
Gledam kroz prozor kao lik Enid Blyton.
Divnoga li dana na željeznici!
Je li to Cecil?
To je Cecil Armitage, ta protuha!
Bogdaj, Cecile! Idemo u grad!
Taj mali.
"Hej!" Pogledam ga.
"Koji kurac gledaš?"
Iznimno odrađeno.
Plesao sam s najboljima.
Jer ja znam pravila džungle.
Kad netko kaže hej, moraš ga doživjeti.
Ali ako ga pogledaš, tražiš nevolju.
Moj jedini izlaz
bio bi da sam na njegovo "hej" rekao:
"Da? Kako ti mogu pomoći, mladiću?
Izgleda da će kišiti. Valjda si ponio kaljače.
Je li to Montgomery?
To je Montgomery St. Stephens, niškoristi!
Bogdaj, Montgomery!
Čestit Božić tebi i tvojima!"
"Hej!
Koji kurac gledaš?"
"Rekao si 'hej', pa sam te pogledao."
To sam rekao.
I opet sam malac za koloturom.
Ti si rekao 'hej', pa sam te pogledao.
"Drzak si prema meni, brate?"
U ovoj priči imam 36 godina.
Znanstveno mi je nemoguće biti drzak
prema 13-godišnjaku.
Ali nisam mu to rekao. Nisam znao što bih.
Svi su isprobali sve pristupe
i ništa nije upalilo.
Ne znam bih li ikad u životu rekao to što sam rekao.
No tek sam bio izašao iz lockdowna.
Još sam razmišljao kao što sam razmišljao u lockdownu.
U lockdownu sam puno govorio o nošenju sa sukobima,
o upadicama tijekom nastupa.
Radio sam to na psihoterapijama preko Zooma
koje sam si uvijek mogao priuštiti.
Mislio sam tom djetetu odgovoriti kao odrastao čovjek.
Odgovorit ću mu iskreno.
"Ti si to drzak prema meni, brate?"
"Zašto me želiš zastrašiti?"
"Zar si se uplašio?"
"Da. Uplašio si me.
Upravo me plašiš."
Kad sam rekao: "Upravo me plašiš",
sav se promijenio.
Cijelo je junačenje nestalo.
Opet je bio 13-godišnji dječak.
Lice mu je bilo šokirano.
Pokušavao je shvatiti što se zbilo.
Počeo je u panici tražiti vođu.
Poput zaposlenika u McDonald'su kad traži šefa.
"Ovog nema u priručniku. Trebam vašu pomoć. Ovaj veli da se boji!"
Vođa je ustao.
Pogledao je u mene.
"Čega se ti bojiš?"
Hm...
Rekao mi je: "Hej!"
Pa sam ga pogledao. I onda je pitao:
"Koji kurac gledaš?"
Znam da vam to glupo zvuči, ali ne znam s time.
Anksiozan sam, u najbolju ruku.
Ako se stranac izravno sukobi sa mnom,
zaledit ću se.
Vi bacate ljudima stvari u lice, vičete i zastrašujete cijeli vagon.
I posve ste me opkolili.
Tu imamo borbu, bijeg ili bruku.
A ja sam uvijek bruka, to znam.
I zato mi je to zbilja strašno. Iskreno.
Pogledao me i rekao:
"Dobro, pustite ga. Uplašen je.
Odmaknite se od njega. Dajte mu malo prostora.
Što ti plašiš ljude?
Dvije godine zemlja pati, a ti plašiš ljude u vlaku.
Baš se imaš čime ponositi. I vadite te čačkalice iz usta!"
Kad sam malom rekao da me strah,
sjećam se da su me drugi odrasli pogledali u stilu:
"Ovaj će valjda prvi od nas umrijeti."
A kad su me ostavili na miru, svi su mislili:
"I ja sam to mogao reći. Cijelo vrijeme me strah!
Bacio si mi kolu u lice! Gadno!"
Do kraja vožnje su nas pustili na miru.
BIli su na telefonima, razgovarali i izašli na Wellingboroughu.
Svi su morali proći pored mene do izlaza.
Ne bih se hvalio,
ali četvorica od sedmorice su me pozdravila. Fino!
Nije bilo kul kad su usto rekli:
"Oprosti što smo te strašili". Ali neka.
Ti si bio najstrašniji, mali. Sretno kući!
Ova je priča, više nego ijedna s ovog nastupa,
100% istinita, uvijek naglašavam publici.
Svjestan sam da ne zvuči istinito.
Svjestan sam da zvuči kao dobra metafora
za moje nošenje s provokatorima.
Ne velim da su me svi ostavili na miru.
Jedino me nakon toga terapeut pitao:
"Što ste mi još lagali godinama?
Nisu vas pustili na miru." Ali jesu.
Sve iz te priče
stopostotno je istina. Sve se to dogodilo.
Ono, "Roditelji vas ne vole",
to je netko viknuo u drugom vlaku,
pa sam ubacio u ovu priču. Ali sve se to dogodilo. Sve sam to zbilja vidio.
Da se svi rastanemo s povjerenjem, ima dio nastupa koji sam izmislio.
Odmah ću priznati, pa da svi znaju na odlasku.
Jedino nije bila istina
kad sam vam rekao da mi je Steven Minney bio vođa izviđača.
To nije istina. Nije mi on bio vođa izviđača.
Nego starijih izviđača. S mojih 15.
Nisam vam to tad htio priznati.
Ali tako se dogodilo.
I nije bio Shere Khan. Nego Steve.
A svejedno nisam zbrojio dva i dva.
No cijenim sve provokatore.
Kad sam krenuo s ovim programom prije dvije godine,
nisam znao kakav će biti rezultat pokusa.
Odlučio sam pustiti publici da radi što hoće,
što bi me prisililo da se pozabavim svojim komičarskim nedostacima.
Ali nisam znao što će biti kad vam dam odriješene ruke.
A shvatio sam
da ćete vi ionako raditi što god želite.
Niste se ponašali ništa drukčije
nego što biste se ponašali da ste me gledali na turneji.
To sam shvatio.
Ionako biste upadali.
Ili ne biste.
Imao sam sve moguće vrste nastupa.
Od gotovo mučne tišine
cijela dva sata
do gromoglasnog smijeha i konstantnih upadanja.
Od jednog provokatora koga ostali zamrze
do nastupa na rubu nasilja.
Tako je na svim turnejama.
Ne želim ja vas mijenjati.
Želim mijenjati svoju reakciju na vas.
Moja reakcija na vas prije je bila loša.
Kakva god bila situacija, pogoršao bih je.
Ako se večeras niste zabavili,
molim vas, utješite se činjenicom
da je nekoć bilo puno gore.
Puno gore.
Nastojim se čuvati i izvan pozornice i na njoj.
Na tom najviše treba raditi.
Nastojim se više odmarati.
Malo sam prikočio, odmaknuo se.
Cura i ja smo otišli na odmor. Na tjedan dana.
U Disney World na Floridi.
To je vratilo dječaka u meni, naravno.
Da ga izvedem pred vas, a da ga ne vodim onamo?
Pa nisam čudovište.
Komu smo god rekli da idemo na tjedan dana,
svatko je rekao:
"Što? Bez djece?"
"Ma, vodimo djecu sa sobom!"
Ja sam uzeo dječaka. Ona djevojčicu.
I super su se zabavili.
Cijeli tjedan im je bilo ludo.
Ne mislim završiti nastup prodikom o dobroj vezi.
Svi smo različiti. Svakom je drukčije.
Za mene dobra veza znači
da se slažete sada i ovdje,
već simultano,
sve prošle verzije vas samih
slažu se s njihovim prošlim verzijama.
Ne morate štititi svoje mlađe ja kad ste s partnerom
jer njemu se ono sviđa, voli ga
i isto tako ga želi zaštititi.
I čujte...
Znam da ovaj dio nije smiješan.
To se dogodi kad pišete komediju iz ljubavi.
Nije smiješno. To je najjadniji dio.
Hvala svima na dolasku.
Bili ste dragi. Zabavio sam se.
Vidimo se neki drugi put. Hvala i laku noć!
Prijevod: Maja Winkler Za TransPerfect Media