Downloaded from YTS.MX
Добър вечер, жители на Нортхамптън, и добре дошли
Official YIFY movies site: YTS.MX
на "Джеймс Акастър: Дразнители, добре дошли!"
Преди да започнем, ще изброим правилата.
Едно.
Джеймс Акастър не може да се дразни, ако публиката подвиква,
шушука, говори по телефона или е непоносимо тиха за него.
Две.
Джеймс Акастър не може да се подиграва на хора,
които отиват до тоалетната,
излизат да подишат, да пият бира, да се приберат или които закъсняват.
Три.
Джеймс Акастър не е длъжен да отговаря на подвикване, но може да изгони някого,
ако е агресивен или ползва език на омразата.
Четири.
Макар че през цялата си кариера
се опитва да изпипа дори и най-малкия детайл
във всяко свое шоу,
Джеймс Акастър трябва да приеме всичко, каквото и да се случи.
НА ЖИВО ОТ НОРТХАМПТЪН
ДЖЕЙМС АКАСТЪР: ДРАЗНИТЕЛИ, ДОБРЕ ДОШЛИ!
Да! Точно така се прави!
Така го правим ние!
Благодаря, Нортхамптън. Това беше невероятно.
Говори Джеймс Акастър на най-добрата вечер в живота си.
Поне в професионалния си живот.
За да разберете за какво говоря, на първо място
ще ви разкажа за най-лошото шоу в кариерата си.
Беше в ранните дни. Още приличах на дете.
Още преди да стигна микрофона, една пияна жена се подвикна.
Каза: "Ей! Майка ти знае ли, че си навън толкова късно?
"Приятел! Майка ти знае ли, че си навън?"
Аз й викам: "Приятелко! Приятелко! Ей, приятелко!"
"Майка ти знае ли, че си навън толкова късно?"
Така де, разказвам ви как затворих устата на досадницата,
като обявих, че майка ми е починала.
Погледнах жената и казах:
"Истината е, че мама умря."
Някои биха казали, че беше излишно, но добавих:
"И то съвсем наскоро."
Не исках жената да ми досажда.
Исках да й кажа нещо, което да й затвори устата до края на вечерта.
Така и стана,
но и останалата част от публиката млъкна.
Зрителите бяха покрусени,
че някакво хлапе се опитва да ги разсмива на сцената,
малко след като е погребало майка си.
Не знам защо го направих.
Когато слязох от сцената, се запитах: "Какви ги вършиш бе?"
Наскоро разбрах защо.
И аз така си мислех.
Понякога е по-успокояващо, ако се изложите още в началото на шоуто.
Поне тук не бях виновен аз. Микрофонът беше дразнителят.
И звукарите може да са дразнители. Ще ме прецакат, стига да поискат.
Хубавичко ме прецакаха.
Трябва да отбележа,
че заслужавате похвала, защото всички го чухте.
От секундата, щом проговорих, си казахте: "Микрофонът му е развален.
"Нищо, че заснема всичко."
И всички се концентрирахте върху думите ми
и си казахте: "Ще изтърпим, човече.
"Ще се смеем всеки път, щом се иска от нас,
"макар че ушите ни пищят от звука."
Най-доброто ми шоу беше миналата година на задната седалка в лондонско такси.
Прибирам се късно вечер. Таксиджията се обръща.
"Десетки години карам такси тук,
"но ще се преместя в Норфолк при дъщеря си."
Казвам му: "Това е чудесно, но ако искаш да караш такси в Норфолк,
"трябва да минеш строг изпит.
"Трябва да запомниш всяка улица в Норфолк.
"Всяко улица, всеки булевард. Трябва да ги изпееш и на сън."
"Наистина ли?"
"Да, да."
"Изпитът се нарича.
"Дъ Норич."
Спокойно, повечето хора не схващат тази шега.
Наричаме я "лоша шега".
Правя я на всяко шоу в турнето и много рядко е успешна.
Почти всеки път отива на дъното на лошите шеги.
Казвам я, защото никога не съм разсмивал някого, както разсмях таксиджията.
Измислена е за този човек. Толкова се смя, че щяхме да се блъснем.
Постоянно си я припомняше,
като си повтаряше "Дъ Норич" по няколко пъти.
Каза ми, че ще я разкаже на всички и че съм забавен.
Случи се миналата година, но за пръв в живота ми си помислих,
че ставам за комедиант.
А най-доброто шоу, което съм гледал, беше и второто най-добро.
"Американската утопия" на Дейвид Бърн на живо в Бродуей.
Невероятна музика и танци.
Изнесе трогателна реч колко е важно да се гласува.
Тогава голямата завеса се спусна и лампите в театъра светнаха.
Бях на втория ред, а пред мен една двойка се изправи.
Бели хипстъри на средна възраст.
Обърнаха се и огледаха цялата публика.
Никой друг не се беше изправил.
Те се спогледаха и започнаха да скандират...
"Гласувайте! Гласувайте! Гласувайте!
"Гласувайте! Гласувайте! Гласувайте!"
Но нито един човек не се включи в скандиранията им.
И това е най-доброто шоу, което съм гледал.
Дейвид Бърн е на второ място, но тези кретени са на първо.
Гледах ги от първия ред. Дейвид Бърн - от втория.
Давай, Кърмит!
"Давай, Кърмит?" Майко мила.
Защо се облякох така?
Направо ме съсипахте.
Не мога да повярвам.
Мислех, че съм готин.
Но сте права, че приличам на Жабока Кърмит.
Казахте го точно на място.
Съсипан съм.
Знаете ли какво е да си съсипан?
Особено ако срещу теб има оператор?
Този пич беше най-близо до сцената
и стана свидетел на най-унизителния момент в живота ми.
Нарекоха ме Кърмит.
Жабока Кърмит. Знаете ли как изглежда? Зелен е.
Зелен жабок.
Аз съм облечен в зелено.
Той е заснел тъгата в очите ми.
Предпочитам това пред "Майка ти знае ли, че си навън?".
Все още не съм лъгал, че родителите ми са мъртви.
Това е мизата за мен.
Казах ли, че роднина е мъртъв? Не? Значи пожънах успех.
Не знам защо казах това на публиката. Налудничава работа.
Съвсем наскоро разбрах защо го направих.
Последните години имахме време да мислим над себе си.
Научихме много за себе си по време на локдауна. Аз също.
Не искам да се самообвинявате за това, което ще кажа.
Но по време на локдауна за себе си научих,
че мразя да правя стендъп комедия.
В това няма нищо странно. Не е странно да мразиш стендъпа.
Можете ли да кажете защо никой от вас не прави стендъп комедия?
И аз така.
Съгласен съм. Прави сте.
На мен обаче ми отне 16 години да го разбера.
Преди 16 години направих първото си шоу в стая над пъб в Кетъринг.
Преди да се кача на сцената, барманът дойде при мен.
И вика: "Приятел, искам да ти кажа нещо преди шоуто.
"Вълнението и безпокойствието
"са една и съща емоция за биохимията на тялото ти.
"От това дали си положителен, или отрицателен човек
"зависи как ще интерпретираш тази емоция."
Като ви гледам,
стигнали сте до заключението, че това е лъжа.
Нямах късмет. Казах му: "Благодаря за съвета, мъдрецо".
И последните 16 години
почти всяка вечер обикалям залите и си казвам...
"Вълнувам се!
"Правя това, което обичам!".
Мнозина през годините ми казваха, че само смелите правят стендъп.
"Много си смел. Аз не бих могъл."
Но всеки път ги зашлевявам с този комплимент през лицето.
"Не съм смел! Какви ги дрънкаш?
"Прекалено се вълнувам, за да съм смел."
Но сега, като осъзнах колко много ме е страх,
мога да заявя, че съм адски смел.
Не ме интересува дали звучи самовлюбено. Смел съм, щом работя това.
Не съм смел като пожарникар или войник.
Но като спасител? Да.
Смел съм колкото спасител.
Но спасител на басейн, не на плажа.
Не на плажа.
През 2019 г. направих най-голямото си турне.
За пръв път напълних такива зали сам-самичък.
Бях постоянно на път.
Това беше мечтата, зачената в онзи пъб в Кетъринг.
Но в четири от пет вечери се качвах на сцената
и си водех шоуто по строго определения си сценарий.
Преди да си завърша първата шега,
някой на горните редове, когото дори не можех да видя,
ме прекъсваше с нещо като...
"Нали ти казах, че ще го направя?"
И всеки път
се обръщах конкретно към този човек пред всички.
Обикновено казвах нещо остроумно като "Затваряй си човката."
Или "Никога не идвай повече, кретен." Смешно е.
Или класиката: "Да го духаш."
Това е удачен отговор, ако имаш пиперлив хумор
или си като Франки Бойл и тези реплики ти отиват.
Но не върви да кажеш: "Скоро опитах кайсии.
"Да се задавиш с лайна, глупако. Умри в кофата!"
Публиката не харесва тази промяна в настроението.
Трудно е да продължиш с темата как ще отвориш магазин за мед,
след като си казал нещо такова.
Крещя им, ако са твърде шумни. Крещя им, ако са и твърде тихи.
Нямаше угодия за мен.
И един човек да видех, че изглежда скучае,
което между другото е по моя вина,
направо го унищожавах.
Цялата публика можеше да се скъсва от смях,
но само да видех един човек да ме гледа така...
Между другото, аз гледам всичко така.
Така гледам и най-забавния комедиант.
Ниш е доста добър.
През целия си живот съм се смял два пъти като част от публиката.
И двата пъти бяха в кино, така че дори не бяха на живо.
Смях се, когато Джак Блек изрита кучето от моста.
И се смях, когато Мини Ми напъваше лазера.
В тези два случая този човек с изящен вкус към хумора
се е смял с други хора, а на вас се карам всяка вечер.
Не съм само аз. Повечето комедианти мразят да не чуват смях след шегите си.
Винаги ще сте виновни вие. Най-добрата защита е атаката.
Казват нещо като: "Извинете, хора. Да не прекрачих някаква граница?
"Твърде радикален ли съм за гладките ви либерални мозъци?".
Никога не казват: "Извинявайте.
"Нима тази шега беше лоша и зле разказана?"
Скоро гледах един комедиант, който каза: "Извинявайте.
"Отрано се обиждаме, а?
"Тогава ще ви разясня нещо за хумора.
"Изворът на хумора винаги е любовта. Разбрахте ли?
"Изворът на хумора никога не е омразата."
А аз си мислех:
"Не съм сигурен дали е прав.
"Даже ще се прибера у нас и ще напиша няколко шеги по темата.
"И изворът на този хумор няма да е любовта".
Мразя този комедиант. Дано е умрял.
Надявам се скоро да се споминат и феновете му.
На това се надявам.
Дано се случи.
Надявам се всичките му фенове един след друг да пропаднат в шахта.
Дано танцуват в редичка в чест на свободата на словото
и да паднат в отворена шахта като пружина слинки.
И дано по целия път надолу мрънкат за отнетите си права.
И след това като домино да се стоварят един върху друг.
Това е смешно. Ето това е хумор. Това е комедия.
Знам, сипвам на комедиантите, сякаш няма лоша публика.
Напротив, има лоша публика. Бил съм част от такава.
Най-лошата публика беше,
когато бях на 13 години и имаше лекция в училище.
Проблемът беше в неудачния гост.
Незнайно защо, бяха извикали йога инструктор, за да ни говори
за ползите от редовната йога.
Не знам дали сте били на 13.
Няма по-гъвкав човек от вас.
От разтягането уважавате по-малко само човек с духовни наклонности.
Направо разкъсахме този неудачник.
Щом се качи на сцената, разбрахме, че телом е силен, но духом е слаб.
Все още не съм чувал по-жалка реплика към публика
от тази инструктора: "Деца, моля ви.
"Ако не спрете да пищите, няма да ви издам тайните си."
Това все още ме разсмива. Много тъжно.
"Няма да ви издам тайните си."
Това не са тайни бе, старче!
Ти си просто някакъв бял пич от Кетъринг.
Всичко, което знаеш за йогата, е обществено достояние, Дерек.
Срамота.
Най-много обичах, когато в училище идваха хора за лекции.
Когато бях на пет, баба ми дойде в детската градина,
за да ни говори за чекръците.
А в моя роден край това не е нормално.
Нямам отговори на въпросите ви. И аз не знам какво се случи.
Бях на пет и го приех. На тази възраст всичко е за пръв път.
По-късно осъзнах, че това е странно.
Но не можех да я питам, защото беше починала.
А родителите ми казаха:
"Дори не знаехме, че това се е случило."
Отнесе си тайната в гроба. Заслужава уважение.
И тя носи големия дървен чекрък от вкъщи.
Поставя го пред нас. Ние сме 35 петгодишни деца
на пода пред нея, а тя седи на табуретка.
Не помня какво точно ни говореше.
Сигурно нещо като:
"Това нещо е топ."
Помня как си завърши скеча.
В края на скеча каза:
"Кой иска да изпробва чекръка?".
Щом го изрече, единственото, което исках да правя
до края на живота си,
е да преда вълна пред хора.
Това желание изгаряше сърцето ми.
Вдигам ръка. Това е от онези истории.
Няма нужда да ви казвам края. Знаете какво ще се случи.
Знаете какво се случва след това. Тя не ме избра.
Избра други деца, а аз постъпих благородно
и се разплаках шумно и съвсем забележимо.
Направо полудях.
Изплаках литри сълзи. Тя се паникьоса.
"Добре, имаме време за още едно дете. Ела тук, Джеймс.
"Въпреки че се виждаме всяка неделя и подминаваш чекръка като пътен знак."
Стъпвах по главите на другите деца.
Още бях в амок и ги обливах с дъжд от сълзи.
От емоциите тялото ми беше омекнало.
И не можех като другите деца да ползвам педала на чекръка с достойнство.
Вместо това баба ми го натискаше.
Сложи ме на коляното си,
а аз се гънех като пластилин.
С една ръка държах вълната,
докато ревях с отворени очи пред всичките деца.
Това продължи твърде дълго. Изпредохме излишно много вълна.
Няма да продаваме прежда. Успокой се, бабо.
Важно е да отбележа,
че тогава за пръв път излязох пред публика.
Когато разказах на терапевта си за това,
той каза само...
"Да. Това е, Джеймс. Заради това е всичко.
"На това се дължи всичко около теб."
Каза: "Джеймс, тази история е изключително важна. Не я забравяй.
"Имай предвид, че всеки път, когато си пред публика,
"не си сам на сцената.
"И това малко момче е на нея.
"Трябва да го пазиш."
Но трябва да си призная, че това...
Това затруднява така или иначе сложната ми работа.
Стендъп комедията е труден занаят, а сега трябва да пазя и момче.
Ето защо съм в защита. Ако някой се провикне, аз...
"Той е просто едно момче! Остави момчето на мира!
"Застани зад мен, момко! Ще те защитя."
Трябва да опазя момчето.
Да го опазя през годините.
Трябва да опазя петгодишното момче, което седи на чекръка. Да.
Но трябва да защитя и шестгодишното момче,
което се гледа в огледалото на техните и тренира имитацията си на принц Чарлс.
Ето това момче има нужда от здрава защита.
Най-неудобният момент в живота ми и само аз бях до теб.
Беше много зле.
Седнал съм на леглото. Със затворена врата. Гледам огледалото.
Щях да участвам с имитация в училищно шоу за таланти,
а не можех да прави имитации.
На шест години бях лъжец. Какво от това?
Не знаех, че шестгодишните не умеят да правят имитации.
Никой не познава...
Не познавате шестгодишно дете с такъв талант. Не познавате дете,
за което бихте казали: "А детето на Джон имитира Макконъхи. Чуйте го само."
Добре, добре, добре.
Това дете е страшно!
В Нортхамптън са ти големи фенове.
Детенце, през цялото турне не те аплодираха.
Да имитираме ли още малко Макконъхи?
Браво на теб.
Направо ги уби.
Искаш ли още една имитация?
Имитирай Матю Макконъхи от "Истински детектив." Хайде.
Времето е плосък кръг.
Доста песимистично за хлапе.
Браво на теб. Публиката не хареса такъв песимизъм.
С "Вълкът от Уолстрийт" се получи, но с "времето е плосък кръг" прекали.
Времето е плосък кръг.
Джеймс! Джеймс!
Здравей, Джили.
Как си? - Може ли да взема микрофона?
Добре, ще го взема. Минаваме на брошка.
Кои филми с Макхонъки останаха?
Да, "Клубът на купувачите от Далас".
Ще имитирам речта му на оскарите,
защото получи наградата за най-добра роля.
Но постоянно се сещам за речта му, когато прие статуетката.
Когато бях хлапе,
един човек ме попита: "Кой е твоят герой?"
"Кой е твоят герой?".
Аз му казах: "Аз след десет години."
След десет години пак видях този човек.
И той ме пита:
"Превърна ли се в своя герой?"
И аз му казах:
"А, не."
А той вика: "Добре. А сега кой е твоят герой?"
Помислих малко.
И му казах: "Аз след десет години."
Винаги ще бъда собствения си герой, но след десет години.
Благодаря на Филмовата академия за тази награда.
Здравейте. Започвам с принц Чарлс.
Бях на шест години и направих точно това. Помня абсолютно всичко.
Срамът го запечата в мозъка ми.
Здравейте. Казвам се принц Чарлс.
Знам, че ви надъхах да ме изслушате, но поставям пауза.
Завърших имитацията наполовина.
Поставих пауза, защото няма начин
някой от вас да отгатне какво ще се случи след това.
"Здравейте. Казвам се принц Чарлс.
"Това е котката."
И точно толкова дълго просъществува кариерата ми на имитатор.
Прави сте, ако смятате,
че още на следващата сутрин отидох с маршова стъпка в училище
и казах онази стара реплика:
"Здравейте, г-жо Уийвър. Искам да се откажа от шоуто за таланти.
"Защо ли? Защото не съм талантлив. Нямам и един грам талант."
Това беше изводът ми, а даже не бях стоял на сцената много дълго.
"Не съм талантлив." Ако сте ме виждали на мое шоу...
А поне един от вас ме е гледал.
Та, сигурно сте били на мое добро шоу и сте видели как,
без сам като зрител да разбирам защо, изведнъж заявявам, че шоуто не струва.
"Това шоу не струва. Пълно дъно."
Да знаете, че вие нямате нищо общо.
В повечето вечери, когато погледна публиката,
виждам собственото си детско личице, което казва:
"Това не звучи като принц Чарлс.
"Защо е замесена котка?".
Всички знаят, че те обичат кучета. Все пак имат коргита...
Можеше да е по-зле!
Можеше да е и по зле.
Можеше да е принц Андрю през 90-те.
Аплодисменти за педофила.
Може ли. Как се казва човекът, който извика това?
Дани. - Дани.
Това е измислено име. Дани?
Ще имитираш ли принц Андрю от 90-те години?
Не е разумно. - Не е разумно?
Това е трябвало да си каже и той през 90-те години. Щеше да е хубаво.
Щеше да ни спести много главоболия.
Трябва да защитавам и едно осемгодишно момче,
което, между другото,
включи семейното куче в състезание за кучета.
Когато се събудих онази сутрин, не знаех, че ще има състезание.
Цялото семейство вървим в гората и се оказваме на една поляна.
Разбираме, че там има аматьорско състезание за кучета.
Хората седят на одеяла и гледат.
Като клекнах в тревата, единственото,
което исках да правя до края на живота си,
беше да спечеля състезание за кучета.
Дълбоко в сърцето си исках това. Тогава имах куче,
но не влизаше в категорията
"достойно за състезание".
Става дума за миниатюрен дакел, най-малкият от кучилото.
Когато го взехме от една жена, беше пълно със здрави дакелчета,
но едно от тях беше по-малко, гърбът му беше крив,
опашката му стърчеше като антена на количка
а ушите приличаха на кормило на мотор.
И цялото семейство се съгласи да вземем именно него,
за да не го мислим до края на живота си.
Години наред баща ми отказваше да вземем куче, но го уморихме от молби.
Той каза: "Добре, ще вземем куче при едно условие."
Аз съм най-големият от децата.
Мислехме, че условието ще включва да поемем отговорност.
Да му чистим и да го храним.
Вместо това този 40-годишен мъж каза:
"Добре, ще вземем куче при едно условие.
"Аз да му дам името".
Осъзнавали ли сте, че родителите ви са като деца?
Искаше да даде име на кучето.
И нарече мини дакела, както би го нарекло дете -
Мини.
Хубаво име, но баща ми нямаше нужда да се налага така.
Ние сме три деца. Щяхме да предложим "Мини", "Дакел" и "Куче".
Нямаше нужда да се намесваш, Дейвид. Спокойно.
Като видя, че не сме впечатлени, каза:
"Не се пише така, както си мислите."
И как се пише тогава, юнако?
"Минни" с две "Н".
Майка ми го попита защо се пише така.
Тогава той беше учител в прогимназията.
Каза: "Преди десет години имах един ученик
"на име Стивън Минни и името му се пишеше с две 'Н'".
Помня, че бях и объркан, и ядосан.
Не си мислех за гадните неща, за които се сещате.
Репликата за принц Андрю ви даде грешни насоки за размисъл.
Като излязохме от стаята, майка ми го попитала:
"Кое е това момче и защо е толкова важно?".
Със сигурност са водили този разговор.
А ние само си казахме: "Баща ни е странен човек."
Но сега съм вече на 39 години. Почти колкото него в онзи момент.
Притеснявам се, че се превръщам в него, защото сега и на мен това ми е смешно.
За мен това определено е смешно. Много е забавно
децата ти да искат куче, а ти да го наречеш с името
на друго дете, което те не познават и нямат представа как изглежда.
И заради това
всеки ден, докато това куче беше живо, си мислех за Стивън Минни.
С брат ми и сестра ми постоянно говорехме за него.
Водехме дълги разговори как ли изглежда като зрял мъж.
"Дали Стивън Минни още живее тук?
"Как ли си изкарва хляба Стивън Минни?"
Узнах съдбата на Стивън Минни,
когато бях на десет години и постъпих при малките скаути.
По ирония на съдбата
Стивън Минни се оказа водач на скаутите.
Чисто съвпадение. Кетъринг е малък град, но това беше откачено.
Само че не знаех, че Стивън Минни е водач на скаутите.
Ако сте били при скаутите, вече знаете,
че водачите не използват истинските си имена.
Вместо това се наричат...
Ако не сте били скаути, наострете уши, защото ще ви отвея шапките.
Наричат се с имена на герои от "Книга за джунглата".
Ще ви оставя време да помислите в какъв свят живеем.
Наистина. Наричат се Багира, Акела и така нататък.
По-хубави имена за кучета от Стивън Минни. Но така се наричат.
И ние ги наричахме така. Като дете отивах при възрастен мъж
и го питах: "Здравей, Балу. Почина ли си?"
"Да. Сега направи знака на илюминатите и кажи колко обичаш Кралицата."
"Обещавам да се старая максимално."
Това ме караха да рецитирам, когато бях на десет.
Всяка седмица трябваше да казвам: "Обещавам да се старая максимално
"и да изпълня дълга си към Бога и Кралицата."
Ако не го кажех, не ми даваха да играя с дунапреновата топка.
Нямах представа...
Че Шир Хан е Стивън Минни.
Но един ден баща ми дойде да ме вземе
и се заговори с Шир Хан.
Чаках ги в коридора да се наприказват. Чаках половин час.
Останалите си тръгнаха, даже и водачите.
Крал Луи и останалите си тръгнаха.
После с баща ми се прибирахме с колата.
И каза:
"Знаеш ли с кого говорех там?".
"Да, татко.
"С Шир Хан. Виждаме се всяка седмица.
"Познавам го по-добре от теб."
"Не. Това беше Стивън Минни."
"Онзи Стивън Минни? Сериозно?
"Не си прави шеги с тези неща!
"Човекът, на когото кръсти дакела? Сериозно ли?
"Сериозно ли говориш?"
"Да, това е онзи Стивън Минни,
"на когото кръстихме дакела."
Но това, което пропусна да каже, беше:
"Разбира се, не казвай на Стивън Минни.
"Защото зрелите хора не се радват,
"че хората си кръщават кучетата на тях."
Цяла седмица умирах от нетърпение.
Умирах си да видя Стивън Минни във вторник.
Фуках се пред брат ми и сестра ми. "Нарича се Шир Хан.
"Познавам го доста добре."
Дойде вторник вечер. Отидох при скаутите
и не поздравих никого, докато вървях към него.
Казваш се Стивън Минни.
Минни с две "Н".
Кръстихме дакела си на теб, Стивън Минни.
Дребна е за породата си.
Баща ми не те е забравил.
Когато взехме кучето, той каза: "Ще си вземем куче при едно условие!
"Ще се казва Стивън Минни с две "Н" - дете, на което преподавах."
Всеки ден си мисля за теб.
Сестра ми си мисли, че си намерил любовта.
Клечах в тревата и гледах състезанието.
Дакелът Стивън Минни беше до мен.
Казах на нашите:
"Мамо, татко! Може ли да участвам в състезанието със Стивън Минни?".
Те се съгласиха, защото беше безплатно и защото им беше все едно.
Помня как отидох до щанда за записване
и повечето категории бяха за външен вид.
За нас това куче беше красиво,
но знаех, че големите кинолози няма да го оценят.
Затова го записах в измислена категория -
"Куче, което маха най-много с опашка".
Стивън Минни вечно махаше с опашка. Победата ни беше в кърпа вързана.
За пореден път няма нужда да завършвам историята.
Знаете какъв е краят.
Знаете, че краят й няма да бъде "И спечелихме."
Знаете.
Четирима възрастни са на сцената и кучетата им ще отлетят.
А аз стоя с куче, което може и да е препарирано.
Стои като истукано,
а други възрастни, насядали по земята, ме сочат
и ми се смеят истерично и едва ли не до припадък.
Постъпих по типичния за мен начин - разплаках се.
С това бях известен. Не исках да разочаровам публиката.
Пол Маккартни не пее ли "Блекбърд"? Стига.
Винаги се разплаквах.
Разплаках се пред чекръка, разплаках се на състезанието,
разплаках се, когато разбрах, че Христос е мъртъв.
У нас наричат това "Трите рева".
Най-много съм плакал, когато разбрах за смъртта на Христос.
Беше голям цирк.
Бях на четири години.
Семейството ми е християнско, но не ми бяха разказали големия финал.
Знаех само, че имам приятел, който ме обича.
И така животът за Джеймс беше рози и песни.
На четири години съм. Отиваме на църква на Великден.
Радвам се. Там се срещам с хора. Все още не ходех на училище.
Още смятам, че е готино да си вярващ.
Отивам в готината църква, където са готините деца.
Великден е и празникът изглежда по-жив. Всички се радват.
Мисля си: "Алилуя, затова ходя на църква!
"Какво празнуваме? Изглежда много яко."
Всяка песен на рок групата. Да, това беше от онези църкви.
Всяка песен на рок групата имаше стих от сорта на "Той умря!
"Умря!".
Аз съм на четири години, седя на пейката.
"Дано не говорят за онзи, за когото си мисля."
Спомням си, че изстрелях сълзите си като с пушка.
От силния откат паднах назад, като във "Всичко, навсякъде, наведнъж".
Бях на косъм от смъртта!
Не съм правил тази стъпка с кабелен микрофон.
Казах си "Боже, спаси ме."
Пак съм в неговия отбор.
"Ако си там, съжалявам за тези шеги, които разказвам през цялото турне."
Помня как се блъснах в стената и паднах на колене в конвулсивен плач,
търкалях се и хлипах.
Тогава някакъв дядка мина покрай мен.
Каза: "Джеймс, добре ли си? Защо плачеш?".
"Христос е мъртъв!"
"Христос умря." - Спойлери!
Спойлери ли?
Няма да повярваш какво се случва после.
Не искам да развалям финала, но е заимстван от "Матрицата".
Взели са идеята от "Матрицата".
"Спойлери"...
Де да ми беше казал "спойлери".
Вместо това, дядката рече:
"Спокойно. Той умря заради теб."
"Какво общо имам аз сега? Какви ги говориш?
"Защо Христос е умрял за мен?"
"Заради всички лоши неща, които си мислил, казвал и вършил.
"Да, затова го екзекутирали публично.
"Ще ти обясня какво е разпятие, Джеймс. Може и да си на четири
"и да не си мое дете,
"но ще ти обясня в детайли като от филм на Мел Гибсън
"какво е да те разпънат на кръст.
"Честит Великден!"
Докато ме гледате, вероятно си мислите:
"Тези истории са доста маловажни.
"Не разбирам защо този зрял мъж
"свързва тези тривиални истории с толкова вина и срам."
Но имайте предвид,
че на четири римляните убиха най-добрия ми приятел.
Ще кажа нещо хубаво за църквата, специално за феновете на Христос.
Когато бях на седем,
в тази църква беше първото ми шоу.
За пръв път се излязох пред публика.
Изненада - беше комедиен скеч.
С баща ми.
Баща ми го написа. Ако щете, вярвайте,
но той сам прие ролята на Бог.
Интересното е, че само на тази история
терапевтът ми се смя на глас.
Когато му разказах за изложбата с кучета, той не каза...
Терапевтът ми е добър.
Не каза: "Джеймс, трябва да запомниш,
"че всеки път, когато си на сцена пред публика, не си сам.
"До теб стои и малък дакел."
Не го каза, но въпреки това всяка вечер се чувствам така.
Всеки път на сцена
тук стои беззащитно момче, а тук стои малък дакел,
който е като препариран.
Когато се заяждам, че не се смеете, всъщност казвам:
"Помахай с опашка, Стивън Минни! Моля те!
"Моля те, помахай с опашка! Изглеждаме като глупаци.
"Изглеждаме като глупаци, Стивън Минни.
"Изглеждаме като пълни глупаци."
Има една причина да се срамувам след участия.
Винаги е било така.
Срамувам се, когато се заяждам с публиката, че не се смее.
Срам ме е колко пъти съм го правил.
Истинска срамота.
Най-лошият случай, когато се скарах, че всички си мълчат,
беше когато ме наеха
да чета разкази на Роалд Дал на деца в детска градина.
Има много причини обстоятелствата да се стекат така.
През 2018 г. четох "Невероятното лекарство на Джордж".
Тази книга ми промени живота.
Когато бях дете, за пръв път ми я чете майка ми.
Така се запознах с хумора. Не знаех, че светът е смешен.
Сигурно помните какво ви е накарало да се влюбите в хумора.
За мен беше тази книга. Не знаех, че мога да се смея толкова много.
И така, годината е 2018-а и аз отивам за деня на Роалд Дал,
а в главата ми се въртят твърде завишени очаквания,
че ще променя живота на тези деца.
Като се замисля, така се е чувствал и онзи инструктор по йога в училище,
така че си заслужавам всичко, което ще чуете.
Освен това беше важен ден. Датата беше 18 септември -
денят на Роалд Дал.
Повечето от вас знаят това.
Бяха наели замъка Кардиф.
Във всяка стая в замъка различен човек четеше на децата книга на Роалд Дал.
Звучи интересно, но на практика
стоях в бойна кула и четях "Невероятното лекарство на Джордж"
сред мъртвешка тишина, а през цялото време чувах
как Фроела Бенджамин прави невероятно шоу в залата долу.
Четеше "Чарли и шоколадовата фабрика" на фона на бурни аплодисменти.
Аз седях на табуретка. Пред мен на пода имаше 35 деца.
Ако сте слушали внимателно,
знаете защо това ме смущава.
Раздавах се на максимум с тази книга.
"Джордж даде лекарството на баба си
"и тя порасна толкова много, че строши тавана!"
А всички деца бяха...
През цялото време се държаха като дакели.
А аз само чувах
"Какво ще ми дадеш, ако с бонбони преядеш?"
от залата долу.
Моментът, когато щях да полудея,
беше когато трябваше да направя имитация - не знам дали има общо.
Трябваше да имаитирам бабата. Напомням ви, че тя е взела лекарството.
Пораства толкова много, че счупва тавана.
Продължава да расте до покрива и засяда там, което може и да е гадно,
ама е адски смешно.
Не всеки носи травми от баба си като мен,
но когато това се случи със стар човек, е смешно. Заседнала на покрива.
Искате ли да се провикна оттук? - Дали искам ли? Ще ти кажа.
Това е най-любезното провикване, което съм чувал. Да.
Искам да чуя провикване оттам.
Как се казваш? - Стюарт.
Здравей, Стюарт.
Това е превъзходно и възпитано начало на провикване.
Чудесно е. Давай, Стюарт. Да те чуем.
Трябва ми време да помисля. - Да, разбира се.
Това е добра идея. Обмисли го малко.
Това...
Това е завършен образ.
Не можем да го видим, но знаем как изглежда.
"Искате ли да се провикна оттук?" Веднага разсмива.
Да знаете, че е много сложно да започнете със смешна реплика.
Това е много трудно.
Беше смешно. Оригинално е. Установихме кой е той.
Когато го попитах как се казва, не протакаше излишно дълго.
"Ще кажа Стюарт. Знам какво да кажа."
"Какво ще кажеш?" "Може ли да си помисля?"
Това е категорично забавно.
Искате ли да се провикна оттук? - Оттам ли?
Вече те имитират.
Толкова си добър.
Знаеш ли колко време отнема това?
За повечето комедианти минават десетки години,
преди изневиделица да се появят имитаторите
и преди да видим влиянието си върху комедийния жанр.
Каза само една шега
и вече те копират от първия ред.
"Джордж!" Това е бабата.
Чета на децата.
И тук полудях.
"Джордж!
"Непослушен малък червей!
"Противно зверче!
"На секундата ме измъкни оттук!"
Следващите ми думи бяха:
"Не ви ли е забавно?".
На деца в детската градина. Толкова съм неуверен в себе си.
Сякаш на следващия ден ще питат: "Какво правихте за деня на Роалд Дал?".
"Гледахме онзи Джеймс Акастър.
"Пет пари не струва."
Но тук следва най-лошото.
Това беше първата от шест групи деца, на които трябваше да чета.
Спойлер! На всички се скарах.
С последната група се сдържах да не кажа нещо до края,
но тъкмо затварях книгата и ми оставаха секунди,
погледнах едно хлапе отпред и казах на глас:
"Страхотно, пълна тишина."
Това е травма за цял живот. Ще го помни до края на дните си.
Ще порасне, ще отиде да гледа стендъп и комедиантът ще каже шега.
Няма да я схване. "О, не. Тишината е лошо нещо."
"Кърмит!"
И така се въртим в кръг. Никой не се оправя.
Никой не се учи. Само предаваме болката си един на друг.
Защото и това трябва да помня тук горе.
Първият ми приоритет е да защитавам момчето.
Но трябва да съм сляп, ако не виждам,
че и вие водите младото си аз.
И то е заедно с вас. Някои го защитават, други не.
Затова всяко комедийно шоу е пълна каша от емоции.
На всяко шоу съм като бебе, ръководещо ясла.
Аз съм Томи Пикълс. Това е.
На всяко мое шоу съм Томи Пикълс, който се опитва да не е Анджелика.
За всяко дете, плакало пред чекръка, има 35 деца, които са седели и гледали
как едно дете плаче пред чекрък.
Не ги ли е променило това?
И като възрастни ще отидат на шоу
и ще се чудят защо се притесняват за комедианта.
"Дано изпреде добра вълна. Тоест, да каже нещо смешно. Какво?
"Аз ли казах това?"
За всичко, което ви разказах днес,
мислех по време на локдауна.
По време на локдауна всички мислехме за работата си и колко сме щастливи.
Няма да се преструвам, че сме еднакви.
Аз съм въшлив с пари.
И е важно да отбележа това!
Защото ми омръзна от всякакви известни,
сред които завинаги ще остана и аз,
да се изказват авторитетно за локдауна.
Само от известните чухме как им повлиял локдаунът.
Най-лошо е, когато започнат да разправят каква поука са си взели
и как тя ще е полезна за всички.
"Малко хора го казват, но локдауните ми се отразиха добре.
"Преди тях бях работохолик и си скъсвах дупето от работа.
"Но дойдоха локдауните и ме принудиха да бия спирачки.
"За пръв път в живота си решавам да си почина.
"И си казвам: 'Я стига.
"Така ли искам да живея? С тази работа и с тези колеги?
"Това ли искам от кариерата си?'
"Така че искам да кажа нещо важно.
"Хора, няма нужда да се счупвате от работа.
"Животът не е само работа.
"Бийте спирачки. Починете си малко.
"И вие ще осъзнаете,
"че изкарвате достатъчно от подкаста си за готвене."
Трите локдауна бяха върхът.
Дано имаме още един локдаун, но този път да е вечен.
За пръв път от десет години вечерта си почивах,
защото не се подлагах на това сега.
И през деня се грижех за себе си.
Започнах да правя йога. Защо научих за нея чак сега?
В училище никой не ви казва за това.
Господин министър, вкарайте я в училище!
Бяхме с приятелката ми - любимият ми човек. Вървеше по мед и масло.
Подхождаме си.
Знам, че като кажа нещо такова, е нормално хората да не ми вярват.
Ще ви убедя с кратка история.
Мен ме познавате. А за нея трябва да знаете само,
че веднъж отиде на фризьор за боя
и занесе снимка, за да покаже правилния цвят,
но снимката беше на кон.
Това е човекът до мен. Влюбен съм до уши.
Не беше просто снимка на кон. Помолих я да я погледна, за да сверим цвета.
Беше меме на кон.
Меме с кон. Сещате ли се за какво говоря?
Беше снимка на кон с дълга, лъскава грива.
И мемето гласеше: "Може би е лосикон за грива.
"А може би е 'Мейцвилин'." Сещате ли се - от цвилене.
Показала снимката на професионалист.
"Искам коса все едно имам лосикон за грива.
"Благодаря. Дами!"
Щом са видели това, всички са си казали:
"Сто процента излиза с Джеймс Акастър."
Когато локдаунът свърши,
забелязах как тревожността и стресът се завърнаха с пълна сила.
Пътувах с влак от Лондон към Кетъринг.
И целият вагон беше превзет от малка шайка тийнейджъри.
Да бъдем зрели хора
и да не се преструваме, че това не ни смразява от страх.
Сещате ли се?
Започнаха на секундата.
Започнаха да тичат из целия вагон
и се бутаха в нас.
Хвърляха какво ли не. Крещяха мръсотии с цяло гърло.
По едно време тарторът им
скочи отпред, извади цяла бутилка "Кола" от джоба си
и както беше застанал на една височина с главите ни,
я хвърли с всичка сила.
Удари се в единия прозорец.
За малко да извади очите на един мъж.
А този навярно 40-годишен мъж отговори само със...
Престори се, че не се е случило.
Така се е оправял с хулиганите и в училище.
Така стана с всички ни. Когато децата се развилняха,
всички се върнахме във времето, когато са ни тормозели.
Имаше един мъж, сигурно богат бизнесмен на 50 години,
който седеше малко по-надалеч, облечен в скъпи дрехи.
Децата започнаха да го наричат "Говночант".
Защото чантата му беше говно.
И този човек, който сигурно ръководи цяла компания,
отговори на децата с думите:
"Да, тази чанта е пълно говно! Нали така?
"Кой нещастник може да носи такава говняна чанта?".
А ние си мислехме: "Прояви малко достойнство.
"Обиждаш собствената си чанта!
"А изхранваш цели семейства."
По едно време децата извадиха учебниците си и започнаха да ги късат.
Правеха хартията на топки и се замеряха с тях по целия вагон,
и всички бяхме на мушката им.
Говорим за хартия от учебници. Лъскава и с остри ръбове.
Едно дете хвана цяла топка от хартия,
а приятелчето му беше в другия край.
Хвърли топката с цялата сила, която има,
и удари една жена, която седеше тук.
Право в лицето. Всички го усетихме.
А една друга жена се изправи и започна да се кара на всички.
Не знам дали се возите във влак, но винаги мъже в глутница
между 13 и 60-годишна възраст решават да тормозят всички пътници,
защото още не са намерили себе си.
Когато това се случи, се стига до момента,
в който сама жена се изправя срещу тях без никаква подкрепа
и се кара с всички мъже, а останалите си казваме:
"Дано да се справи.
"Няма да я погледна, защото ще ме ударят първи.
"Защити я! Съжалявам, че заради мен умря синът Ти. Това е вече в миналото.
"Само защити тази жена".
"Как не ви е срам?"
Обаче тарторът на бандата я смрази на момента.
Започва да й крещи такива неща, че на 13 години
се надявам да не ги разбира напълно, но бяха ужасни.
Смълчана, тя седна на мястото си.
Останалите бяхме по-тъжни отколкото преди.
На следващата гара
един старец стана, за да излезе.
За този старец е нужно да знаете,
че беше плешив като кубе и нямаше нито косъм на главата.
А те направо го разкъсаха.
Крещяха му "Чао, чичо Плешо",
което е толкова банално, че го е чувал милион пъти.
Той слезе на перона.
Вместо да си продължи по пътя, се обърна
и погледна гневно към вагона - очите му потреперваха
и изгаряше децата с поглед.
Вратите тръгнаха да се затварят, а той извика:
"Вашите не ви обичат!".
И влакът тръгна.
"Вашите не ви обичат!"
Родителите им са мъртви!
Как така за пръв път някой се провиква за това?
Идеална препратка към началото.
Чудно е, че дразнителят оценява структурата на шоуто.
И още две неща.
Първо, не мога да повярвам, че аз не се сетих за това.
Водил съм това шоу безброй пъти, но нито веднъж не се сетих за това.
Дори не ми е минавало през ума.
И второ - добре, че не се сетих за това, защото нямаше да съм на себе си от яд,
ако тя беше казала следващата ми реплика преди мен.
Може някой от тях наскоро да е погребал майка си.
"Някой от тях наскоро е погребал майка си."
Да, точно така. Чудесна добавка към шегата. Точно по структурата.
Само че е твърде крайна.
А и начинът, по който я каза - самата ти интонация беше зловеща.
"Може някой от тях наскоро да е погребал майка си."
Кожата на всички ни настръхна.
Какво ти става? Казах нещо подобно.
Казах почти същото в началото на шоуто. Браво, че си го запомнила дума по дума.
Но леле мале!
Сигурно се е самоубила! - Добре. Една секунда.
Този пич наистина прекали.
Браво.
Всички помислиха, че твоята шега е крайна,
но след това чухме една напълно авторска шега.
Кой изкрещя това? Махни ми с ръка.
Здравей. Как се казваш?
Ричард.
Какво става с теб, приятел?
Колко време имаш? - Колко време? Знаеш ли колко?
Колкото си поискам.
"Вашите не ви обичат!"
Всички са мъртви!
Мъртви ли са? Добре, хайде отново. Всички си спомнете какво казахте.
Да.
Това показва идеална структура. Връщаме се към началото.
Чудесна шега, благодаря. Дразня се за две неща.
Първо, дразня се, защото аз не се сетих за това.
Водил съм това шоу безброй пъти и не се сетих.
И второ, радвам се, че не се сетих,
защото нямаше да съм на себе си от яд, ако беше казала шегата преди мен.
Чудесна шега. "Родителите им са мъртви."
Някой е погребал майка си.
Това е доста крайно. Това е...
Да, връщаме се към моя реплика от по-рано, но е твърде крайна.
А и интонацията ти беше:
"Може би наскоро са погребали родителите си."
Много тежка шега.
Но все пак благодаря за опита. Наистина добра шега.
Самоубили са се!
Не знам дали чухте това. Това вече беше прекалено крайно.
Наистина крайно.
Какво? Кой каза това? Махни ми.
Кой го каза?
Как се казваш?
Ричард.
Какво става с теб, Ричард?
Какво ти има?
Колко време имам ли? Колкото си поискам.
Колкото поискам.
Не колкото първия път, когато го каза, но...
Мога да отделя време.
Децата продължиха да тормозят всички. Дойде и моят ред.
Седях на последните седалки и се молех тези деца
да са гледали "Лъжа ли те?".
Обградиха ме.
Тарторът им седна пред мен с гръб към мен.
Не спираха да се ритат, но не ми обръщаха никакво внимание.
Трима се бяха облегнали на стената зад мен.
Спомням си, че бяха лапнали клечки за зъби.
Знам, че си въобразявах, но така го усещах.
Не ми обръщаха внимание.
Последните две деца стояха тук.
Едно се беше облегнало и не ме отразяваше.
Но едно хлапе беше между седалките и ме гледаше през цялото време,
цялото му внимание беше към мен.
Аз си седях и гледах през прозореца.
Преструвах се, че не знам какво се случва около мен.
Все едно това ставаше всеки ден във влака.
Не си гледах телефона като нормален човек.
Гледах като герой на Инид Блайтън.
Какъв чуден ден в британската железница!
Това да не е Сесил?
Онзи пройдоха Сесил Армитидж.
Привет, Сесил! Отиваме в града.
Това хлапе.
"Ей!" Поглеждам го.
"Какво гледаш бе?"
Страхотна работа.
Учех се от най-добрите.
Знам правилата на джунглата.
Ако чуеш "Ей!", се обръщаш,
но ако го гледаш в очите, си търсиш белята.
Единственият ми изход беше да отговоря на "Ей!" така:
"Да, моля? Как да ти помогна, млади момко?
"Изглежда, че ще вали. Дано си си взел галошите.
"Това не е ли Монтгомъри?
"Монгомъри Стивънс! Този нехранимайко!
"Привет, Монгомъри!
"Весела Коледа на цялото семейство!".
"Ей!
"Какво гледаш бе?"
"Каза 'Ей' и затова те погледнах."
Така отговорих аз.
Отново бях онова дете пред чекръка.
"Каза 'Ей' и затова те погледнах."
"Отваряш ли ми се бе, брато?"
Тогава бях на 36.
Дори теоретично не е възможно да се отварям на 13-годишен.
Но не му казах това. Не знаех как да отвърна.
Всички пробваха да се справят с тях и всички се провалиха.
Не мисля, че бих казал това, което казах, в друг момент от живота си.
Но мозъкът ми работеше на вълните на локдауна.
Разсъждавах все едно съм в локдаун.
По време на локдауна говорех как да се справям с конфликти
и дразнители по време на шоу.
Говорех за това на сеанси в "Зуум", които си насрочвах, когато поискам.
Затова реших да отговоря на детето като възрастен.
Ще му отговоря честно.
"Отваряш ли ми се бе, брато?"
"Защо искаш да ме уплашиш?"
"Уплаши ли се, а?"
"Да, уплаших се.
"В момента ме плашиш."
Когато казах това, цялото поведение на хлапето се промени.
Позата му на секундата изчезна и отново стана 13-годишно хлапе.
Изражението му казваше "В какво съм се превърнал?".
Притесни се и погледна тартора си.
Като служител в "Макдоналдс", който търси управителя.
"Това го няма в наръчника. А сега? Този казва, че е уплашен."
Лидерът стана и ме погледна от мястото си.
"Ти пък какво се плашиш?"
"Той каза 'Ей'."
Погледнах го, а той рече: "Какво гледаш бе?"
Знам, че звучи глупаво, но не знаех какво да правя.
Обикновено съм доста неспокоен.
Ако непознат човек ме нападне, съвсем не знам какво да правя.
А те хвърляха хартии в лицата на хората и ги плашеха както можеха.
Сега ме бяха обградили и ми оставаше да се боря, да бягам или да замръзна.
Всеки път замръзвам, познавам се.
Така че в момента наистина ме беше страх.
Той ме погледна и каза:
"Оставете го, страх го е.
"Махнете се от него. Дайте му да диша".
"Защо плашите хората, бе?
"Последните две години бяха тежки, а сега и плашите хората?
"Гордеете ли се?
"И изплюйте най-сетне тези клечки за зъби!"
Когато казах на детето, че ме е страх,
останалите възрастни във влака ме погледнаха
сякаш аз щях да съм първият, който ще падне в жертва.
Когато ме оставиха, всички помислиха:
"И аз можех да го кажа! И мен ме беше страх!
"Хвърлихте бутилка в лицето ми!".
След това оставиха всички намира. Гледаха си телефоните.
Децата слязоха на гарата в Уелингбъро.
Всички деца трябваше да минат покрай мен.
Не се фукам, но получих четири от седем поздрава с юмрук.
Не е толкова готино, когато ти кажат "Извинявай, че те уплаших", но става.
"Ти беше най-страшният от всички! Бъди жив и здрав."
От всички истории в това шоу
най-много държа да знаете, че тази е истина.
Защото знам, че звучи като лъжа.
Знам, че звучи като сложна метафора как се справям с дразнителите.
Не казвам, че всички са ме оставили на мира.
Само това казах на терапевта си, а той рече:
"За какво още си ме лъгал? Естествено, че не са те оставили на мира."
Но ме оставиха. Всичко в тази история е истина.
Старецът извика "Вашите не ви обичат" в един друг влак,
но го вмъкнах тук.
Но всичко това е истина. Стопроцентова истина.
За да си тръгнем с чиста съвест, ще ви кажа за какво излъгах.
Ще ви призная, за да ми олекне.
Единственото, за което излъгах, беше,
че Стивън Минни беше водач на малките скаути.
Не е вярно. Не беше водач на малките скаути.
Беше водач на юношите скаути. Бях на 15. Не исках да си го призная,
но това е истината.
Не се казваше Шир Хан. Казваше се Стив и аз пак не загрях.
Благодаря за подвикванията.
Когато започнах това експериментално шоу преди две години,
не знаех какво ще се получи.
Бях решил да позволя на публиката да прави каквото си иска,
за да подобря слабостите си като комедиант.
Не знаех какво ще стане, ако правите каквото си искате.
Но с времето научих,
че винаги сте правили каквото си искате.
Никой от вас не се държа по-различно,
отколкото ако шоуто ми имаше съвсем други правила.
Ако сте се провикнали днес, щяхте да се провикнете така или иначе.
Всяко шоу е различно - от почти гробовна тишина
през два часа неспирен смях до постоянни подвиквания.
Или публиката затваря устата на дразнител,
или се стига почти до насилие и се налага...
Това е на всяко турне.
Но не се опитвам да ви променя. Опитвам се да променя как реагирам аз.
И едно време ви отговарях по най-лошия начин
и каквато и да е ситуацията, прекалявах по някакъв начин.
Ако днешното шоуто не ви хареса,
може да се успокоите с мисълта,
че преди беше много по-зле.
Много по-зле.
Искам да се грижа за себе си на сцената и извън сцената.
Извън нея се работи. Опитвам се да си почивам повече.
Бия спирачки. Почивам си малко.
С приятелката ми отидохме на една седмица почивка
в "Дисни Уърлд" във Флорида.
Разбира се, взехме и момчето.
Ще го кача на сцената, но няма да го взема в "Дисни"? Не съм изрод.
Когато казвахме, че отиваме в "Дисни Уърлд", ни питаха:
"Сериозно? Без деца?".
"Напротив, водим си деца."
Аз взех момчето, приятелката ми взе момичето.
Момчето и момичето си прекараха чудесно в "Дисни".
Няма да завърша шоуто със съвет за здрава връзка.
За всеки е различно.
Но за мен стабилна връзка означава
не само когато се разбирате един с друг, но се разбирате
и с миналото си аз.
Момчето и момичето се разбират.
Няма нужда да пазите младото си аз около половинката си,
защото тя го харесва и обича и също иска да го защитава.
Вижте.
Знам, че тази част не е забавна.
Но така става, когато източникът на хумора е любовта.
Хуморът се изпарява на момента.
Благодаря, че дойдохте! Бяхте чудесна публика!
Ще се видим следващия път! Благодаря! Лека нощ!
Превод: Андрей Георгиев за TransPerfect Media