Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Це насправді. Це пограбування. Відійдіть від стійок.
Він був найуспішнішим грабіжником банків на Тихоокеанському північному заході.
Він змінює зовнішність.
Він наче у фільмі — грабує банк за банком.
Три-чотири банки,
один за одним у той самий вечір.
Ми в ФБР любимо давати прізвиська грабіжникам банків.
Цього прозвали «Голлівуд».
Доволі влучно,
особливо коли ми дізналися, що його надихнув Боуді
з «На гребені хвилі».
Навіщо бути слугою закону, якщо можна бути його господарем?
Ти відчиниш сховище чи це зробити мені?
Він успішно діяв чотири роки.
Тому став нашим пріоритетом. Він не був дурним грабіжником.
Голлівуд був чи не найнебезпечнішим,
кого я шукав,
бо він був справжнім професіоналом.
Він хотів знищити Сіетл,
і це було не просто можливо — він мав успіх.
Вони знали, що він вкрав мільйони.
Вони знали, що він їх принижує.
Коли він зайшов у філію в Лейк-Сіті пограбувати нас,
він пройшов повз оголошення про свій розшук.
Не панікуйте. Це пограбування. Відійдіть від стійок.
Те, що сталося тут, було наче у фільмі.
На ньому макіяж, перука...
Його напарник — 9-міліметровий пістолет.
Це найуспішніший грабіжник банків.
Найрозшукуваніший ФБР.
Було невідомо, хто він
і якою буде його наступна ціль.
Він був якимось привидом?
Як він завжди так вислизав?
ЯК ПОГРАБУВАТИ БАНК
СІЕТЛ ПОЧАТОК 1990-Х
Голлівуд був для нас унікальною справою.
Ми мали докази,
що він був знайомий із системами охорони.
Він знав, скільки в нього часу, перш ніж треба забиратися.
Він був розумним грабіжником.
Він став нашим пріоритетом,
коли я очолила оперативну групу.
Шон Джонсон був агентом ФБР, що вів розслідування.
Він був наче енциклопедія на Голлівуда.
За кількістю вкрадених у банках грошей
він був номер один.
Голлівуд був професіоналом.
Він працював. Вдосконалював майстерність.
Гадаю, він цим насолоджувався.
Мабуть, гроші теж грали свою роль,
але тут був викид адреналіну, виклик.
Призначаючи Майка вести цю справу з поліцією Сіетлу,
я знала, що буде іскра.
Ми з Шоном були день і ніч, олія і вода, два різні стилі.
Мій тодішній напарник сказав так:
«Шон Джонсон був вогнем, а Майк Маґан був каністрою з бензином».
Не знаю, чи я повністю згоден, але я чув,
що я був мозком, а він — м'язами.
Це не стовідсотково так, але щодо мозку я погоджуся.
Еллен Ґлассер була дуже талановитою керівницею,
яка вважала, що діяти треба просто й банально.
Я одна з перших жінок в ФБР,
і стати керівницею
загону боротьби зі злочинністю і опергрупи —
для мене це було круто.
Я не тільки працювала на цій крутій роботі,
але й мала чотирьох малих діточок,
і іноді я почувалася двома різними людьми.
Мене часто кликали «агент мама».
ГРОМАДСЬКИЙ РИНОК
У 90-х Сіетл сильно змінювався.
Раніше там було дві компанії: «Веєрхойзер» і «Боїнг»,
потім додався «Майкрософт»
і всі ті компанії, що виросли навколо.
Безос з «Амазоном», «Старбакс» ріс як на дріжджах.
У Сіетл потекли гроші.
З'являлася неймовірна кількість банків.
Я тоді не склав два і два,
що гроші, які приніс технологічний бум, це підігрівали,
але банк був у кожній крамниці.
Вони були на кожному розі.
У штаті Вашингтон кількість пограбувань банків зростає.
Я сказав дружині не ходити в банк у Сіетлі.
Бо його можуть пограбувати.
Троє чоловіків забігли в «US Branch Bank» у Вудінвілі з дробовиком...
Чоловік заходить у банк
і дає касиру записку з вимогою грошей.
У Сіетлі часто грабували банки.
Не знаю, чи щовечора, але досить часто.
Дебора Хорн з місця події. Деборо?
Так, Девіде. Кілька хвилин тому...
Сіетл був цікавим місцем.
Ми формувалися як місто,
ставали відомими по всій країні.
У нас була «Нірвана», був ґрандж.
Для мене ґрандж певною мірою —
це розчарування, яке відчували люди
щодо змін, які насувалися на їхні громади.
Ґрандж — дух, що проти корпорацій,
проти брендів, проти гучних імен і слави...
Ніхто не хотів цього лайна.
Люди з різних причин були проти істеблішменту.
Вони ненавиділи гніт, ненавиділи колоніалізм,
ненавиділи напади на права людей і довкілля.
Обдирання банків безкарно? Люди були в захваті.
Він пограбував у Сіетлі 14 банків із червня 1992 року.
Ого!
Який розумний.
Розумний, чортяка.
Це найбільше «викусіть» істеблішменту.
- Це пан Голлівуд. - Так, Голлівуд.
Ми знали, що є чоловік з купою маскувань,
який грабує банки, нікого не кривдить.
Не стріляє.
Звучить сміливо.
За нього вболівали, люди говорили про Робіна Гуда...
Таємничого грабіжника порівнюють з Робіном Гудом.
Ти крадеш у багатіїв і віддати бідним.
Це ж благородно.
За мірками грабіжників банків він був легендою.
Але щодо Голлівуда ми страшенно помилялися.
Гей, Буббо!
Ого, чувак без сорочки.
Ходімо назад!
Ходімо, хлопці. Ну ж бо.
- Ти досі знімаєш? - Так. Усю дорогу.
Тримай камеру рівно.
Тобі легко казати.
Як бачите, ми вглибині лісу.
І тут мало світла.
- Гаразд, Тарзане. Що ти хочеш? - Піднятися нагору.
- Нагору? - Так.
Ми заходимо у володіння Скерлока.
Скільки туди підніматися?
- Двадцять три метри. - Від чого?
Від підніжжя кедрів.
Он там.
Добре, розповідай.
Скільки на це пішло часу?
Я це збудував за два тижні.
- За два тижні. Неймовірно. - Шість поверхів.
П'ятдесят вісім тонн деревини.
Трохи попрацював. Перед роботою снідав.
Ясно.
Ні, у мене на це пішло... Не знаю.
- Три чи чотири місяці. - Три чи чотири.
Будиночок на дереві був неймовірним місцем.
Там можна було сховатися від норм суспільства.
Коли я вперше пішла до Будиночка на дереві, Скотт відчинив.
На ньому не було нічого, крім пояса з інструментом.
Мені ще ніколи так не відчиняли,
але я вдала, що це звичайна справа.
Там були меблі, як у звичайному домі,
ти йдеш поверхом, і тут тобі й туалет, тут тобі й душ.
Як справжня ванна,
хіба що з надзвичайним краєвидом.
Він був збудований на сімох деревах, і дуже якісно.
Кедрові дошки, панорамні вікна.
Це був екстравагантний будинок.
Велику плиту з духовкою
ми піднімали сходами, двадцять метрів до першого поверху.
Мій брат добре дружив зі Скоттом,
і запропонував мені звести йому будинок.
Я кажу, чому ні?
Ми робили божевільну будівлю.
Висіли на мотузках, підвішені за щиколотки,
щоб усе прибити й закріпити. І...
Було страшенно небезпечно.
Усе було небезпечно, та ми не зважали.
Будиночок на дереві був особистістю Скотта, що ожила.
Він був у безпеці. Це була його гавань, його якір.
Він був вільний від усього.
Я сиджу за столом на висоті 12 метрів, серед дерев.
Підлога виходить за край як пачка балерини в повному оберті.
Тут достатньо місця, щоб грітися на сонці
і навіть подрімати, якщо не боїшся впасти.
Що таке?
Я люблю сидіти на краю і дивитися на дерева на горі Рейнір.
Розкажи.
Я відчуваю легке піднесення.
Я хочу від життя багато.
Гадаю, мені довго шукати
місце, призначене мені богом.
Мій розум як недисципліноване дитя, що збісилося.
Треба опанувати себе.
Усі любили Скотта.
Усі любили Будиночок на дереві.
Вони були пов'язані.
Ми одразу подружилися, познайомившись у коледжі.
У нас було багато енергії, дикі й вільні.
Ми любили пити пиво.
Марк Біґґінс — цікавий персонаж.
Вони зі Скоттом училися в коледжі «Еверґрін».
В «Еверґрін» ішов вчитися здебільшого непотріб.
Я в тому числі.
Люди прогресивні.
Вони не вживали якихось важких наркотиків, не пили й не скаженіли.
Усе було земне.
Гра на барабанах, гриби, вогнища.
Це була дуже тісна спільнота.
Доля звела нас разом.
Скотт був диким і вільним.
Навіть більше за інших студентів коледжу,
яких вважали дикими й вільними.
Марк — ніжна душа.
Він грав на гітарі, писав вірші.
Але йому було насправді важко.
Гадаю, Скотт йому допоміг.
Я йому подзвонив.
Кажу: «Мій шлюб розпався.
Не знаю, що робити, куди йти».
Він каже: «Переїжджай до мене!»
Марк Біґґінс був кремезним чоловіком.
Він курив «Честерфілд».
Викурював пачку чи дві на день.
Він пив бурбон наче воду.
Це пов'язувало їх зі Скоттом.
Біґґінс граючи перепивав Скотта.
Я багато років жив у Будиночку на дереві.
Як і моя дочка.
Якісь незнайомці постійно стукали у двері
й казали:
«Ми чули, тут є крутий Будиночок на дереві».
Або: «Можна подивитися?» Ми відмовляли.
Вони так розійшлися, що нам довелося поставити ворота.
Будиночок на дереві Скотт збудував не сам,
хоча так було скрізь написано.
Над ним працювали десятки людей.
Мій брат Скотт не хотів контролю,
він хотів бути вільним.
Він був адреналіновим наркоманом. Любив робити сміливі речі.
Ми на висоті 20 метрів, це шість поверхів...
Я роблю це вперше.
Він пролізе близько 30 метрів униз головою.
Як будеш готовий, Рембо, Тарзане.
Він хотів гостріше й гостріше,
потребував більше й більше.
Якщо він зісковзне, то впаде.
До землі 20 метрів.
А це важко!
Я казав, що це смертельний номер.
Він був авантюристом.
Він любив переживати нове, хотів нових речей і нових вражень,
але зробив певний вибір,
який привів його туди, звідки він не зміг вибратися.
Під час навчання я звернув не туди,
заглибившись у сфери, не корисні для моєї душі.
Голос каже голосно і чітко.
«Пам'ятай, навіщо ти тут».
Я розумію, але не змінюю курс.
Він завжди щось шукав у своєму власному світі.
Коли я його зустрів, він хотів медичний ступінь.
Але все пішло не так, коли він потрапив у хімічну лабораторію
і побачив можливість добре заробляти.
КОЛЕДЖ «ЕВЕРҐРІН»
Скотт був першим моїм знайомим, що виготовляв кристалічний мет.
Він уночі
крався дахом і залазив у лабораторію.
Вчителі застукали Скотті.
Його вигнали з кампусу.
Сказали, більше ніколи тут не показуйся.
Він був розумний, міг стати лікарем.
Він не довчився один рік до ступеня з хімії і біології.
Далі був би медичний.
Але він не захотів.
Це було не для нього, він це знав.
І він продовжив іти цим шляхом.
Це розвивалося, і він став дуже успішним,
його продукт був абсолютно чистим.
Якби ви його спробували,
кажу вам, це було щось неймовірне.
Він мав репутацію виробника найкращого продукту.
Я не чув, щоб казали, що хтось робить кращий мет.
Скотт споживав кристалічний мет дуже помірно й контрольовано.
Він ним насолоджувався і надихався на творчість.
Із часом
він купив ділянку із сараєм.
Я поїхав його відремонтувати.
На горищі сараю він улаштував лабораторію.
Справами займався Капітан Пет. Він працював з грошима.
Вони зустрічалися лише в лісі,
передаючи продукт і гроші.
Коли Скотт приносив Капітану Пету 80 кг,
той давав 2 000 000 $.
Це Пет привів Скотта у світ мету.
Капітан — це було прізвисько Пета —
віз його в Барстоу і продавав «Пекельним янголам».
Скотт повертався в Будиночок на дереві
з коробками з 20-доларовими купюрами.
Ми зі Скоттом сідали рахувати. Усю ніч рахували гроші.
Але це стало небезпечно. Дуже небезпечно.
Капітана Пета вбили, коли намагалися пограбувати.
Його вбили уві сні.
Ця новина вразила Скотта.
Але в тому світі люди так чинять, і він не хотів такого.
Тож він пішов.
Кристалічний мет був його прибутком.
Припинивши його продавати, йому знадобилося нове джерело прибутку.
«На гребені хвилі» був популярним фільмом про грабежі банків.
Маленька стрілка каже, час рок-н-ролу.
Скотт дивився фільми й надихався ідеями.
Він погано ставився до банків і страхових. Тоді такої думки були майже всі.
На підлогу, козел.
Гроші застраховані, не варто за них помирати.
Він завжди хотів здолати систему.
- Він справжній шукач. - І що він шукає?
Хвилю. Найбільшу хвилю.
У фільмі «На гребені хвилі» йому подобався індивідуалізм Боуді,
його безстрашність,
чи мова про пограбування банків, чи про серфінг на бурхливих хвилях.
Тож, покінчивши з наркобізнесом,
він вирішив стати грабіжником банків.
Дякую, пані та панове, і прошу, не забудьте проголосувати!
25 ЧЕРВНЯ 1992 РОКУ ВІДДІЛЕННЯ БАНКУ «SEAFIRST» У МЕДІСОН-ПАРК
Перший банк, який ми грабували, —
ми сиділи й обговорювали ідею.
Як це зробити? Чи зможемо ми не попастися?
Перед грабежем Скотт сказав:
«Нічого не кажи. Зайди і стеж за порядком».
«Гаразд, босе». — Він називав його босом.
Моя подруга висадила нас за квартал від банку
і мала забрати в призначеному місці.
ЗУСТРІТИСЯ ТУТ СХОВОК
Ми планували дочекатися приїзду клієнта банку
і втекти на його машині.
Біґґінс одягає маску Рональда Рейгана.
Рок-н-рол!
Скотт увійшов першим.
Він мав оголосити грабіж,
а я мав зайти й нікому не дати вийти.
Я був такий наляканий!
Думаю, невже це насправді,
невже я це роблю?
Біґґінс заходить з пістолетом
і каже: «Усі виродки на підлогу!»
Скотт повертається і каже: «Усім встати! Підніміться!»
Він не хотів, щоб хтось з вулиці побачив людей на підлозі.
Гадаю, це Скотт наказав усім лягти.
Здається, усі лежали, коли я увійшов.
Якщо ви в машині колись втрачали керування,
знаєте, що все уповільнюється.
Так було зі мною в банку.
Усе було в уповільненій зйомці.
Нарешті був час іти,
і Скотт питає: «Марку, ти дістав ключі?»
Він назвав мене на ім'я.
Я нахиляюся і кажу: «Пане, можна ключі від машини?»
Бідолаха був дуже наляканий.
Це нова машина, і я не чую, щоб вона заводилася.
Поки я її заводжу, під'їжджає інша машина.
Скотт каже: «Схоже, завелася.
Вмикай задню. Забираймося».
Ми починаємо їхати передмістям.
Дістаємося місця призначення, а фургона немає.
Подруга запанікувала й поїхала в точку Б. Довелося бігти.
Ми біжимо полем для гольфа.
Чуємо поліцейські машини із сиренами.
І ось моя подруга, запаркована де треба.
Це була комедія помилок.
Не знаю, як їх не спіймали.
Я почав думати
над зачіпками, які ми залишили.
Фургон Скотта.
Номери могли записати,
і я очікував, що по нас от-от прийдуть.
Я сів і сказав:
«Я більше цього не робитиму».
Скотт питає: «Точно? Нумо пограбуємо ще один! Зараз!»
Після пограбування
Біґґінс злякався і поїхав до Монтани.
Але всі ці невдачі надихнули Скотта ще більше в це заглибитися.
Він зрозумів, що сам упорається з банками,
аби ззовні все було під контролем.
Тому прийшов до мене.
Він мав науковий, аналітичний підхід.
Я більше імпровізував, був артистичним.
Я працював зі скульптурою в Європі, Німеччині, Норвегії.
Мене не хвилювала доля банків.
«Клас, грабуй їх.
Забери в них усе до останнього цента.
Я не проти».
Але я не міг уявити, щоб це робив я. Я думав, це божевілля.
Проте це Скотт, він переконливий.
Він каже: «Та це легко, наче забрати в дитини цукерку».
На цьому можна заробити мільйони.
Але, як ми завжди казали, на грабіжників банків не навчають.
Те, що робили ми зі Скоттом, було найкреативнішим у моєму житті.
Креативніше за мистецтво.
Знайшовши ідеальний банк, ми відчували наче сп'яніння.
Це наче знайти шматок мармуру, який ідеально пасує для образу,
який я хочу відтворити.
Я сидів на вулиці достатньо близько, щоб спостерігати.
Записував час прибуття інкасаторів.
Постачання були важливим часом,
бо тоді в банку було найбільше грошей.
Якщо було літо, я сидів з опущеними вікнами і слухав Баха чи джаз.
Цілий день сидів на сканері, слухав поліцейські рації.
Спостерігав за патрулями в зоні банку,
щоб знати, коли вони приїжджають. Я занотовував час.
У кількох наших банків
патрулі були у фіксований час,
копи щодня проїжджали однаково.
Ми вивчали їхні маршрути, і через п'ять хвилин після проїзду копів
можна було нападати на банки.
Я місяцями їздив вулицями й спостерігав.
Не можна зненацька забігати в банки в якихось дурних масках.
Це безглуздо.
Тож я виробляв протези, як у Голлівуді.
Нам потрібні були лише компоненти: ніс, підборіддя, щоки.
Він носив бейсболку D.A.R.E. з двох причин. Перша —
щоб думали, що він коп у цій бейсболці,
а друга — дражнити поліцію.
«Ось він я. Спробуйте мене спіймати».
Коли я його вперше побачив, він вийшов з лісу,
і я просто застиг.
«Боже Всемогутній. Що це, в біса, таке?»
Я дивився на нього, і в житті не подумав би, що це Скотт Скерлок.
Я змінився в моторошний, магічний спосіб.
Я швидко змінююся на цьому етапі життя.
Я почуваюся іншою людиною.
14 СЕРПНЯ 1992 РОКУ ВІДДІЛЕННЯ БАНКУ «SEAFIRST» У МЕДІСОН-ПАРК
Моїм першим банком був той,
який вони з Марком пограбували шість тижнів тому.
У пограбуванні банку важливі
перші 15 секунд, коли ніхто не думає, що щось відбувається.
Він виглядав як людина з хворобою шкіри.
Тож люди на нього не дивилися.
Вітаю. Слухаю вас.
Це пограбування. Усім ані руш.
Він недбало діставав пістолет.
Ніхто в здоровому глузді не міг йому відмовити.
Ви двоє! Гроші в сумку. Усім спокійно.
Я сидів зі сканером і рацією.
І все.
Я ніяк не ризикував, бо мав алібі.
У мене були причини там бути, і мене не могли спіймати,
якщо я його не забиратиму з банку.
І краса всього цього
полягала у створенні пограбування,
щоб усе пройшло бездоганно, безпечно,
і результат був такий, як ми хотіли: гроші.
Дорогою ми не говорили.
Ми повернулися до Будиночка рахувати гроші.
Було щось від п'яти до десяти тисяч.
Кажу: «Це маячня.
Хто хоче у в'язницю за ці крихти?»
На початку 1990-х я вперше арештував грабіжника
і подумав: «Чорт, це як стріляти в рибу в ставку».
Не хочу, щоб прозвучало як хвастощі,
але за п'ять чи шість місяців
я закрив близько 80 справ, і це мене сильно затягло.
Згодом мене призначили до відділу ФБР з боротьби зі злочинністю.
Голлівуда не помічали перші пару разів,
бо він крав мало.
Коли грабіжник залазить на стійку і танцює,
викрикуючи команди,
а потім краде в літнього чоловіка «кадилак»,
це показує, що вони повні йолопи.
Вони мали задаватися питанням, що вони роблять не так.
Я кажу: «Скотте, я не робитиму цього за 10, 15, 20 тисяч доларів.
Це дурня.
Треба робити правильно й відчиняти сховище,
або я виходжу.
Я не братиму участі в цій маячні».
Він каже: «Не вийде — у мене мало інформації».
Він наймає Мустанг.
Мустанг — особлива дівчина. Я ніколи таку не зустрічав.
Її взяли касиркою в банк «Seafirst».
Вона отримала інструкції, весь банківський протокол
для кас, для сховищ, для інкасаторів.
Коли ми отримали від Мустанг усю інформацію,
ми знали, як треба діяти.
З протоколу ми дізналися, що казати.
Це насправді. Це пограбування.
З банкірами вживають певну термінологію,
і чуючи її, вони знають, що вам відомо, що відбувається.
Хто відповідає за сховище?
Я.
Це був феномен Скотта.
Він міг контролювати лобі
і одночасно займатися сховищем.
Швидко.
Він хоче, щоб зберігали спокій.
«Іди й відчини сховище.
Проблем немає, не хвилюйся. Усе буде добре.
Я зайду й вийду».
Він ніби йде в катакомбу фантазії.
Є ще одна сумка?
Усі на підлогу.
Хутко!
Їдучи додому, ми заїхали ззаду студії.
Питаю: «Як справи?» Він каже: «Нічого хорошого.
Знову погано». Кажу: «Бляха.
Чи ти знущаєшся?»
Ми заходимо й він кидає велику сумку.
І я кажу: «Ого».
Це був найбільший улов. Усе змінилося.
Не тільки для нас, а й для ФБР.
Мене взяли в ФБР у 1987 році.
На час слідства щодо Голлівуда
я був найдосвідченішим агентом Сіетлу
з пограбувань банків.
Я намагаюся пригадати свої справи, де працювали так, як Голлівуд,
починаючи з кас,
озброєних грабежів і пограбувань сховищ.
Не пригадую, щоб хтось іще так діяв.
Розслідування Голлівуда було схоже на пазл.
Ми мали зачіпку тут, зачіпку там.
Намагалися скласти картинку.
Гадаю, Голлівуд цим насолоджувався.
За перші чотири пограбування він узяв більше середнього.
Але потім він зайнявся сховищами.
Займатися сховищами самому ризиковано,
бо ти не знаєш, що відбувається в банку.
Більше викриття, вища вірогідність сигналізації.
Того часу рівень його роботи зріс.
Погроза зросла.
Для нього це був виклик і він кидав виклик нам.
Але головним питанням було: хто такий цей Голлівуд?
Гаразд. Готовий?
Вітаю в Будиночку на дереві. Заходь.
Мої батьки були в захваті від Будиночка,
бо мій тато обожнював будувати.
- Тут буде їдальня. - Ага.
Це була найвидатніша споруда.
Тож вони захоплювалися Скоттом і його досягненнями.
Ми виросли в люблячій родині.
Мій батько був священником, якого дуже любили.
Моя мати була вчителькою дітей з вадами розвитку.
Ми були дітьми священника,
і ще змалку ми збиралися довести всім,
що ми не зразкові діточки.
Ми обидва дуже любили пригоди. Це зробило нас друзями.
Він мав відмінну рису: безстрашність.
В усьому Рестоні, штат Вірджинія, були виставкові доми.
Ми вміли забратися в кожен.
Ми зі Скотті навчилися зламувати замки.
Ми це робили не для того, щоб красти.
Ми навчилися відмикати замки,
щоб потрапити по той бік дверей.
У підлітковому віці
він ставав дедалі скритнішим.
Ми його називали майстром дезінформації,
бо він не брехав прямо,
але говорив так, що відчувалося, що щось не так,
або ж недоговорював.
Коли він почав робити божевільні речі,
одна з перших — йому тоді було років 15 чи 16 —
вони з другом украли машину,
здається, фургон дитсадка,
і поїхали на пляж.
Їх спіймали.
Гадаю, це щось переломило в батькові,
бо ця подія йому показала,
що з Скотті щось явно не так.
Він виріс і не позбувся своїх дитячих чи підліткових рис.
Він їх просто вдосконалив.
Зі Скоттом усе йшло вгору.
Банк у Готорн-Гіллс відкрив для нас новий світ.
Сховища — це зовсім інший рівень.
На цьому етапі, навмисно залишаючи машину для копів,
ми наймали людину
або жінку, або чоловіка, не схожого на нас,
зростом, наприклад, 183 см, з довгим скуйовдженим волоссям,
і давали тисячу доларів.
Він купував машину й привозив її мені.
Ми її обробляли уайт-спіритом.
Брали жіноче волосся і поміщали на заднє сидіння.
Намагалися заплутати якнайбільше.
Іноді до банку вело кілька доріг, якими їздила поліція.
Ми наймали спостерігача.
Мене двічі просили бути спостерігачем.
Він давав мені рацію, казав, де припаркуватися.
Побачивши поліцію, казав: «Мама йде».
Це й уся робота.
Я не вагався, чи допомагати Скоттові.
Ми ж друзі.
Один з методів Скотта — грабувати той самий банк кілька разів.
Ніхто не повірить, що ти повернешся
і зробиш те саме за кілька днів.
ЗАГАЛОМ 551 244 $
Перш за все, ми викидали всі гроші
й роздивлялися їх під ультрафіолетом.
Будь-які, що виглядали як марковані.
Нові гроші найнебезпечніші, бо там послідовні серійники,
тож ми їх розкидали.
Ми запечатували обладнання у військові каністри
і закопували їх у землю.
Одяг відносили в ліс — там у нас була яма, де ми все спалювали.
Потім я ішов відмивати гроші.
Скотт часто ставив на спорт,
і він продумав, як відмивати гроші.
Він сам це придумав. Це геніально.
Ставиш ту саму суму
на обидві команди, що грають, у різних казино,
і одна з команд виграє.
Ти отримуєш назад свої гроші,
крім комісії за команду, що програла:
п'ять відсотків.
Ми нічого не втрачали.
Скотт багато що робив на свої гроші.
Він жив життя так, як хотів жити.
Подорожував, дивився світ, знайомився.
Ось що він любив.
Останнім часом я зрозумів переваги самотньої подорожі.
Усі найсміливіші переживання я відчував, коли був сам.
Скотт точно був загадкою.
Він зникав на певний час.
Я думала, може, він із ЦРУ. Може, вирощує марихуану.
Я ніколи не питав, чим він заробляє.
Мабуть, він був підрядником.
Тому так вміло будував.
Я дізнався, що він дуже зацікавлений в зупиненні вирубки лісу.
Він був у «Земля передусім!»
і жертвував захисникам навколишнього середовища.
Я питав: «Скотте, навіщо ти витрачаєш гроші на цих хіпі?»
Скотт бачив себе Робіном Гудом.
Це було очевидно, судячи з того, як він діставав гроші,
і як ними розпоряджався.
Щодо Робіна Гуда — це було правдою.
Він давав гроші мені, він давав гроші іншим людям.
Я бачив, як він роздавав гроші.
Він допомагав людям.
Вони потребували — він давав кілька тисяч доларів.
Він роздавав гроші.
Цікаві стосунки з грошима.
Ти їх не заробив — ти їх украв.
Витратив, пішов дістав ще.
Він не був Робіном Гудом.
Робін Гуд був ідеалістом.
Той крав у багатих і просто роздавав.
Скотт був не такий.
Він допомагав знайомим,
якщо знав, що йому потім щось знадобиться,
тоді кликав їх, і вони робили що потрібно.
Яким би воно не було успішним,
настає мить, коли ти випробовуєш долю
і все виходить не так, як тобі хотілося.
Один грабіж довелося скасувати, бо клієнт його впізнав, коли він заходив.
Я почув це по телефону диспетчера й відкликав його.
Відходимо. Мерщій.
Під час наступного, сівши в машину для втечі,
вибухнув барвник, і він усе викинув.
Ми знайшли машину за пару кварталів від банку.
Я сидів в універсалі на місці злочину кілька хвилин.
Перетравлював це.
Тоді я підібрався до нього найближче,
сидів у машині й чекав на наступне пограбування.
Ми знайшли її колишніх власників.
Вони допомогли створити фотороботи
людини, що купила машину.
Прийшов психолог-криміналіст
і проінформував усіх, що в цій справі
злочинцем може бути поліцейський.
Ми так думали через його навички грабування банків.
Детектив Маґан підозрював,
що Голлівуд може бути поліцейським.
Шон Джонсон вважав, що Голлівуд може бути поліцейським.
Чи вважав я, що він поліцейський? Ні.
Я на це не купувався.
Ми розглядали таку версію, і це робило б його ще небезпечнішим.
Ми хотіли розповсюдити інформацію, щоб розкрити справу.
Ми використали ЗМІ,
і це було частиною дуже ретельно продуманого плану.
Ми розповідали про грабіжника на прізвисько Голлівуд.
Він у числі найрозшукуваніших ФБР.
Голлівудом ФБР його назвало через маскування.
Він пограбував понад дюжину банків
за чотири роки.
Історія кардинально змінилася,
коли ФБР придумало прізвисько «Голлівуд».
Ми знали, що його не вдається вистежити,
і це було циклічно,
що пів року банк грабували,
і казали: «Що, знову Голлівуд?»
Завдання агента ФБР Шона Джонсона —
дістати будь-яку інформацію про Голлівуда.
Ми почнемо ходити по будинках, половина з того боку, половина з цього.
Нечасто агенти ФБР ходять районом
і питають: «Розкажете про пограбування банку?»
Було дивно бачити агента, що ходив так відкрито.
Це показувало, що вони не мали зачіпок.
Можливо, я хотів, щоб він знав: я тут, я тебе шукаю.
Я теж тут. Ось я по телебаченню.
Більшість підозрюваних слідкувала за ЗМІ.
Гадаю, їм це подобалося.
Уперше ми почули про Голлівуда
зі статті із Шоном Джонсоном.
Він казав:
«Хтось його знає, потрібна ваша допомога».
- Його прізвисько Голлівуд. - Це Голлівуд.
Голлівуд у гримі...
Це ім'я сильно на нього вплинуло. Гадаю, воно його підхльоснуло.
Він був у захваті.
Він не казав і не визнавав цього,
але я знаю, що в душі він цим пишався.
Ми думали, що він, отримавши стільки уваги, пограбує знову.
27 СІЧНЯ 1995 РОКУ «SEAFIRST» У МЕДІСОН-ПАРК
Кожне пограбування було можливістю спробувати нове.
Ми думали, якого відходу від нас очікуватиме ФБР.
І робили навпаки.
З банком, який ми обрали, щоб утекти,
їдеш або по Медісон назустріч поліції,
або навколо озера.
Я кажу: «Просто залишайся у фургоні.
Я піду в ресторан
і перечекаю там.
Коли поліція поїде, я повернуся до машини
й передам тобі по рації, що можна виходити».
Ми переобладнали його фургон, щоб залазити під підлогу.
Якщо посвітити ліхтарями, його не побачать.
Я сказав Скотту: «Це буде солідно.
Мені наснився сон.
Ми візьмемо чверть мільйона доларів,
і ти безпечно підеш.
Проблем не буде».
Я просидів у ресторані добрих 45 хвилин.
Були чотири чи п'ять поліцейських машин, я спостерігав у вікно
і побачив, коли вони роз'їхалися.
Я прибув на місце й думаю:
«Невже він привид? Як він так вислизає?»
Будучи у фургоні, він зрозумів, що від його дихання на вікнах конденсат.
Якби поліцейські знали, вони б зрозуміли, що там хтось є.
Я пішов у винний через дорогу,
і коли виходив з магазину, усі роз'їхалися.
Я пішов до машини,
узяв рацію і викликав Скотта.
Кажу: «Босе, рушаймо».
ПОГРАБУВАННЯ No 14 УКРАДЕНО 252 466 $
ЗАГАЛОМ 938 077 $
Це була гра в кішки-мишки.
Було ясно, що поліція і правоохоронці засмучені.
Вони не могли встановити цю особу.
Усі про нього пам'ятають,
як він роздавав накази й погрожував стріляти.
Агенти ФБР розчаровані,
що Голлівуду стільки часу вдається тікати.
Непокояться, що він почне вдаватися до насилля.
Гадаю, історію Голлівуда змінило те,
що те, поки ми не почали чути від касирів
жахливі історії, він нікого не кривдив.
Іноді він ставав відчайдушним.
Він хотів у сховище.
Касир відмовився пускати. Він дуже засмутився.
Сказав: «Різдво. Я не хочу вбивати».
І скористався електрошокером.
Він був готовий застосовувати зброю.
Я бачив, як люди плачуть,
їх переповнюють емоції, і щоб перейти до справи,
треба їх заспокоїти, перш ніж вони щось розкажуть.
Це не було схоже
на інші пограбування.
Ми жодної секунди не знали,
що він зробить далі.
Він багато погрожував.
Пограбування банку — це не злочин без жертв.
Люди в банку отримують травми,
касири отримують травми.
Коли на тебе націлений пістолет, коли тебе погрожують убити,
це впливає на людину.
Мене грабували 14 разів,
і одного разу це був Голлівуд.
Він тримав ситуацію під контролем.
Сказав завмерти, і всі завмерли.
Для грабіжників такий контроль нехарактерний.
Тебе це не покидає.
Ти можеш жити далі. Але воно тебе не покидає. Ніколи.
Ми маємо щось зробити, щоб зупинити цих людей.
Хтось постраждає.
Він думав, що він чудово проводить час,
живе якнайкраще.
Але думати, що йому це зійде з рук —
хибне припущення.
Заходячи у світ, у якому ми жили,
ти не уявляв, що це з тобою зробить.
Це неможливо.
Після стількох років пограбувань банків
ти вже не та людина, якою був до того, як ти це почав.
Скотт почав нервувати.
Він більше не був безтурботною людиною.
Та людина зникла.
Атмосфера в Будиночку змінилася.
Він став замкнутим, ізольованішим, менш соціальним.
Скотт змусив мене жити в будинку на вході.
Його життя ставало дедалі таємнішим,
він мусив відганяти людей.
Не хотів, щоб бачили, що він робить.
Коли перетинаєш Рубікон і починаєш жити таким життям,
доводиться брехати всім про все.
Усім, хто тобі небайдужий. Усім, кого бачиш.
Я іду не в тому напрямку.
Я починаю, і зупиняюся, перш ніж отримую велику вигоду.
Багато жінок відчували, що я ненадійний.
Це саме лише бажання? Тому я не отримую задоволення?
Одного разу я пожартувала, побачивши його з певними жінками.
«Що ти робиш? Вважаєш жінок додатком?
Припини».
Він самотній чи ні? У тебе в ліжку жінки?
Усе не складається як колись.
Зазвичай я почувався вільно з планами на життя,
але зараз я наче в клітці.
Будьмо!
Він прийшов до мене: «Треба поговорити».
Він сів напроти мене
і почав плакати, сльози текли обличчям.
Він каже: «С'юз, я не знаю, що відбувається.
Коли я дивлюся в дзеркало, на мене дивиться інша людина.
Що це?»
Тоді я зрозуміла, що він у біді.
У цій боротьбі світла й темряви в ньому він програвав.
Він пив усе більше, щоб приборкати тривожність.
Але Скотт хотів завершальний акт:
три чи чотири банки,
один за одним упродовж вечора.
Забираємо 10–15 мільйонів, і на цьому крапка.
Я іду своєю дорогою, ти — своєю.
Ми вибрали три банки.
Спершу маленький, зайти й вийти,
і байдуже на гроші.
Головне — привести в той банк поліцію.
Потім більший банк.
Коли поліція прибуде, буде третій.
Що вони робитимуть?
Ми хотіли знищити Сіетл,
і це було не тільки можливо, а й реально.
Розслідування мене розчаровувало.
Ми знайшли пару машин для втечі,
трохи підібралися, але недостатньо близько.
Я втомився чекати й просто реагувати на його грабежі.
Я почав переглядати файли,
вивчати спосіб дії,
час доби, день тижня,
розташування банків, скільки грошей він брав.
Я знав, що він має его.
Тож знав, що колись він повернеться.
Я сів і почав рахувати.
Виявив, що він мав приблизно 21 000 $ на місяць.
Враховуючи це,
я передбачив, що він нападе в один з трьох днів
наступного року в січні.
Я знав, що він повернеться в місце,
де розташовані його цілі.
Це була гра, ми їх очікували
й були у вірному місці у вірний час.
Після останнього пограбування ми перервалися на рік.
Ми планували пограбувати три банки,
але потрібна була ще людина
через логістику пограбування цих банків.
Після першого грабежу
я поїхав у Монтану й там ховався.
Потім приїхав Скотт і потягнув мене назад.
Скотт ходив у банки сам,
і йому було важко контролювати натовп.
Він сказав мені: «Ти маєш стояти у вестибюлі.
Дивися, щоб ніхто не вийшов. Оце й усе».
Минув рік після моїх прогнозів,
три дні в січні, коли він мав діяти.
Ми з людиною з опергрупи
спостерігаємо за банком, який може атакувати Голлівуд.
Перший день — нічого.
Другий день — нічого.
Третього дня я вже чекав його сам.
З Марком ми взяли один банк,
спробувати, перш ніж брати три.
Моє друге пограбування дуже відрізнялося від першого.
Контрольованіше, спокійніше.
Це вже була робота, а не афера.
За описом я одразу зрозумів:
«Чорт, це Голлівуд».
Він узяв банк за півтора кілометра від мене.
Він повернувся, як я і казав. Третього дня.
Я наближався і відчував: «Я відстаю на кілька хвилин.
Не на місяці, не на тижні. Я від тебе за кілька хвилин».
Я поїхав до банку. Ми взяли його під контроль.
Я першим приїхав на місце злочину.
Підходжу до банку й бачу Шона Джонсона.
Думаю, як він так швидко?
Я дізнався, що агенти ФБР
самі вистежували Голлівуда.
Він відсік решту з опергрупи.
Інші учасники опергрупи гадали, що я збожеволів.
«Він не повернеться».
Пам'ятаю, як усі збадьорилися
щодо цієї справи,
бо з останнього грабежу минуло багато часу.
Усі в опергрупі тоді думали,
що має статися щось погане.
І до честі Еллен,
вона передбачила, що справа трохи вийде з-під контролю,
і що треба покласти їй край.
Голлівуд був передбачуваним...
...щодо часу доби й місць пограбування.
Ми розробили план стеження,
сподіваючись, що хтось із наших буде на місці,
коли він грабуватиме.
Нам знадобилася поліція Сіетлу. Їхній спеціальний патруль.
Підтримка з повітря.
Ми залучили додаткові ресурси ФБР.
Узгодити це все — це геркулесів подвиг.
Ми взяли на себе зобов'язання зібрати всі ці ресурси
на невизначений період.
У той час з'явилася нова технологія: Про-Нет.
Це були електронні маячки, що кріпилися до грошей.
Вони передавали сигнал вежам.
Потрібен був пристрій стеження за мітками.
Ми мусили забезпечити ними поліцейські машини.
Мені довелося знову переглянути грабежі,
щоб знайти цілі, на які він може напасти,
і помістити пристрої в банки.
Ми розмістили по два маячки у всіх банках, у яких змогли.
Усе зводилося до часу.
Чим більше цих маячків у сховищі, тим більше часу я маю, щоб туди дістатися.
Якщо в тебе сутичка з якимось покидьком,
чию дружину ти хочеш зробити вдовою,
брате, ти в халепі.
Ми зі Скоттом дивилися «Сутичку», дуже напружений фільм.
Ані руш, бляха!
Сцени пограбування банків дуже реалістичні.
А стрілянина налякала нас до дрижаків.
Ми зі Скоттом подивилися один на одного:
«Боже, а що, як таке станеться?»
Це була гра, в яку ми грали.
Це було можливо,
і це вселило в нас страх Божий
і страх за власні життя.
Під час роботи над цією справою
я завжди думала, що висока імовірність,
що хтось постраждає.
Я в ФБР стикалася з іншими справами пограбувань банків,
і моїх колег було вбито під час стрілянини в Маямі в 1986 році.
У перестрілці, що тривала понад чотири хвилини,
двох спецагентів ФБР було вбито і п'ятьох поранено.
Може, ми й не знали, хто цей Голлівуд,
але знали, що якщо ми його зустрічатимемо на вулиці,
він не здасться без бою.
У якийсь момент посеред усього
мені наснився дуже яскравий сон.
Я виповзав на пляж з води,
а мені обидві ноги відкусила акула.
Я сприйняла сон як пораду.
Пораду забиратися із цього.
Я бачив що Скотт теж відчував, що щось насувається.
Ми пішли гуляти в Олімпіком.
Скотт дуже любив це місце.
Це був наш час спокою.
Ми прочищали думки від міста, від хаосу,
ішли на природу й кидали собі виклик.
На вершині гори Вашингтон
Скотт мені сказав: «Що б не сталося, сам керуй своєю долею.
Не дозволяй її диктувати ворогові.
Сам управляй тим, чого ти хочеш від життя».
Одного банку Скотту було мало.
Він хотів три.
Я кажу: «Ти здурів».
Я сказав Стіву:
«Слухай, здається, він втрачає контроль.
Я їду в Каліфорнію і пропоную тобі зі мною».
Він над цим замислився,
але не хотів підставляти Скотта.
Я знав, що мушу піти на останнє пограбування,
бо має бути якась кульмінація. Має бути якесь завершення.
Коли я востаннє бачила Скотта,
мені наснився страшний сон.
Уві сні була зброя, перестрілка.
Це було в Сіетлі. Люди тікали.
Я розповіла йому цей сон, і він зблід.
Він глибоко вдихнув і сказав: «Можливо ти мене більше не побачиш.
Мабуть, я вирушу на Сейшели».
Питаю: «Справді? Але ж ти повернешся?»
Він каже: «Навряд чи ми ще побачимося».
Я виходжу в ніч і кричу до Бога, щоб він послав мені своє слово.
Бог не відповідає, я відчуваю відмову.
Це час болю, гніву та образи.
Куди мені, бляха, тепер рухатися, о великий крилатий вершнику в моїх думках?
Це буде останній запис за довгий час.
Ми роками готувалися пограбувати ці банки.
І за два тижні до Дня подяки
Скотт сказав, що є хороші й погані новини.
Погана новина — у грошах у сховищах тепер мітки Про-Нет.
З мітками наш первинний план не вийде.
Треба забути про кілька банків.
Гарна новина — ми йдемо в банк на 125-й вулиці.
Мустанг сказала, що в банку
має бути від п'яти до семи мільйонів.
Весь наш план гри змінився.
Але ми мали розібратися з маячками, і зробити це швидко.
Ми пограбували банк, щоб розібратися, як діяти.
На Скотта одягли лижну маску.
Ми не хотіли, щоб знали, що це Голлівуд узяв маячки.
Я кажу: «Іди одразу туди. Не заморочуйся з касирами.
Іди у сховище, бери гроші,
і коли вийдеш, ми матимемо маячки.
Так ми дізнаємося, як їх розташовують».
Мітки поклали між 20-доларовими купюрами,
грудка відчувалася, прочесавши пачку.
Ми швидко знайшли дві й викинули у вікно.
І після цього
ми почувалися впевнено й відчували, що зможемо.
27 ЛИСТОПАДА 1996 РОКУ ПЕРЕДДЕНЬ ДНЯ ПОДЯКИ
Я прокинувся вранці напередодні Дня подяки 1996 року.
Перед тим, як я пішов, дружина мені сказала: «Цей день настав.
Сьогодні ти зловиш Голлівуда».
Думаю, ну, тут я не впевнений.
На День подяки робочий тиждень короткий. Багато хто навіть не в офісі.
Прокидаємося перед Днем подяки.
Дивимося у вікна. Дощ періщить.
Усе сіре й темне. Краса.
Ідеальний для нас день.
Я прибираю, готую, щоб усе було ідеально.
Ми в гримерці, накладаємо протези й перуки,
говоримо мало.
Я заходжу в студію. Скотт дістав футляр для гітари.
Дістав автомат. Дістав дробовик.
Ми планували, якщо під'їде поліцейська машина,
ми схопимо дробовик і вистрелимо у двигун,
щоб вивести машину з ладу.
Усе було завершено.
Ми були готові сісти у фургон і їхати в Сіеттл.
Мустанг спостерігала на пагорбі.
Настав час.
ФІЛІЯ БАНКУ «SEAFIRST» У ЛЕЙК-СІТІ
Нас готували конкретно під бандита Голлівуда.
Коли він зайшов у філію в Лейк-Сіті пограбувати нас,
він пройшов повз оголошення про свій розшук.
Не панікуйте. Це пограбування.
Скотт заходить першим, починає все приводити в дію,
тоді заходить Марк
і роздає вказівки відвідувачам.
Тобі не страшно.
Ти це прокручував у думках, ти так вже робив.
Береш і робиш.
Мій найгірший кошмар.
Зайшов не один Голлівуд, а двоє.
І пекло розверзлося.
Я почав смикати гроші з шухляди, яка вмикає тривогу.
Хто відповідає за сховище?
Кажу: «Це я».
Ми йдемо вглиб,
і сховище можна відкрити комбінацією прокручувань,
що ввімкне ще одну сигналізацію.
Я хотів, щоб кожен клятий правоохоронець Сіетлу
був там якомога швидше.
В офісі порожньо. Нікого немає. Світло вимкнене.
Я сиджу за столом, підтягую хвости.
Ми слухаємо поліцейську рацію Сіетлу,
коли починаються сигнали:
піп-піп-піп.
Вони там дві, три, п'ять хвилин.
Від Мустанг нічого. Усе добре.
І нарешті рація.
У банк зайшли двоє підозрюваних у бейсболках.
Зелені куртки,
на обличчях густий грим.
Я чую, як хтось каже по рації: «Вас побачили».
Він не був спокійним.
Він був злим. Хотів зайти, хотів вийти.
Він був серйозним.
Швидше.
Я кидаю Про-Нет у сумку.
Він у мене цілиться,
і я думаю: «Чи він повернеться мене застрелити?»
Майк пробігає і каже:
«Грабують банк. Схоже, Голлівуд».
Ми стрибаємо в машину, вмикаємо ліхтарі,
вмикаємо сирени і мчимо Другою Авеню.
Я о п'ятій іду додому, думаю, що робота закінчилася.
Заходжу в кухню.
Спрацьовує пейджер. Дивлюся — Голлівуд.
Скотт був у сховищі надто довго.
Але ось він вилітає звідти,
у нього велика спортивна сумка, яку я одразу хапаю.
Я несу сумку, в якій 1 080 000 $.
Ми чуємо сирени.
І тут ми помічаємо, що скрізь копи.
Ними кишить.
Скотт кричить: «Стіве, може, варто припинити?
Їдьмо звідси».
Я кажу: «Що ти верзеш?
Давайте! Робіть. Діставайте маячки».
Я мчав так, наче я цю машину вкрав.
Ми постійно слухали новини від головного диспетчера.
Двоє підозрюваних, з пістолетами,
але я зосереджений на маячках, які покинули банк.
Є сигнал? Щось показує?
Веджвуд і Лейк-Сіті світяться.
Я стежу за пристроєм.
Він показує різні райони міста, різні антени, холодно, тепло.
Я їду за сигналом.
І ось Скотт кричить: «Один є!»
Він дає 20-доларові купюри, склеєні маячком Про-Нет,
я їх викидаю у вікно і їду далі.
Поліцейський по рації каже:
«У мене тут дивні показники».
Я під'їжджаю
і знаходжу на вулиці викинутий маячок.
Думаю собі: от чорт.
Але я знав, що є ще один трекер.
Вони досі працювали,
і я кажу: «Зберіться докупи.
Робіть свою справу. Не бійтеся. Працюйте».
Ми дуже панікували, бо навколо дзижчали сирени.
Ми знали, що женуться за нами.
Ми взяли з банку 1 080 000 $,
і знайти маячки було дуже складно.
Раптом мій екран спалахує. Гра почалася.
Скотт каже: «Зупини. Я хочу за кермо. Я краще знаю...»
Я кажу: «Я знаю, куди їхати. Займайся своїм».
Він був упертий.
Я нарешті кажу, гаразд. Дивлюся за сидіння,
а там купа грошей.
У них там не було жодного порядку.
я кажу: «Трясця вашій матері».
Їдь! Що ти робиш? Рушай!
Я досі позаду. Мені треба туди.
Це моя справа. Я мушу бути там.
Я слухаю сигнал, і він робить...
Я їду за екраном,
і він веде мене до білого фургона.
Я вимкнув фари
і просто їду за екраном
до фургона «шевроле».
Я бачив конденсат на задніх вікнах.
Ми бачили через задні вікна світло.
Виглядало дивно.
Ми знали, що вони перебирають гроші.
Я кажу: «Диспетчере, ми зупиняємо машину».
Ми зупинятимемо машину.
Я б хотів підкріплення.
Скотт, призупиняючись, а ми були на пагорбі,
узяв убік, щоб повернути вліво.
І повернувши вліво, побачив копів.
Ззаду три машини копів.
Фургон зупинився біля бордюру.
Я вийшов з машини наставити пістолет на ціль,
і побачив, що підозрюваний вже не у фургоні.
Поліція каже, ми стріляли першими. Було не так.
Це вони влаштували засідку й почали стріляти.
Меєрс знову базікає, але він бреше.
Скажу вам так.
Я бачив силует біля водійських дверей,
було темно, але я бачив гвинтівку.
І ця гвинтівка була націлена на мене.
Я не бачила.
Я бачила лише через вітрове скло.
Тож я не бачила, чи з фургона виходили.
Ми не збиралися стріляти в копів.
Ми хотіли зіпсувати машину.
Ні. Гвинтівка була націлена на мене.
Згадалося все, чого мене вчили.
Він прицілився в мене,
і я думаю: «От лайно».
Гвинтівка чомусь не вистрелила.
А тоді клац, клац, клац. Тричі.
Думаю, боже мій.
Копи почали стріляти в задню частину фургона.
Мої кулі проходили в задні двері.
Я пам'ятаю лише те, що в мене влучили і я відрубився.
Моя ліва рука починає летіти перед обличчям.
«Мені відстрелили руку!»
Я кричу.
Трохи далі Скотт знову зупиняється і дістає дробовик.
Коли ми дісталися другого місця, почалася перестрілка.
Коли я вибираюся з машини, щоб знову прицілитися у фургон,
чую три гучні вибухи.
Над моєю головою свистять кулі.
Я бачу, як б'ється скло.
На мені не було броні, і я посеред повного хаосу.
Намагаюся зв'язатися з офісом ФБР.
Кричу їм: «Тут стріляють».
Фургон знову їде.
Моя ліва рука ширяє в повітрі.
Біґґінса поранено в живіт.
Усюди кров.
І раптом фургон у щось врізається. Бах.
Я лежу у фургоні, Скотт тікає.
Думаю, про це ми завжди й говорили.
Тут кожен сам за себе.
Я біжу до машини,
і бачу, як силует біжить на південь, у провулок.
Склоочисники працюють,
Біґґінс не каже ані слова,
я не знаю, живий він чи мертвий.
Скотт утік,
і я чую крики копів:
«Він тікає. Он він біжить. Стріляйте в покидька! Вбийте його!»
Я біжу до провулку й зупиняюся.
Думаю: «Не йди туди». Ми це називаємо фатальною воронкою.
Я розумію, що треба повертатися. Іду до фургона,
де інші поліцейські з двома підозрюваними.
Бачу білого чоловіка на землі в наручниках.
Питаю: «Хто ти? Ти Голлівуд?»
Він каже: «Ні. Він побіг у провулок».
Я кажу: «Застрель мене, вилупку. Ти ж стріляв.
Убий, покінчимо із цим».
Він каже: «Не хвилюйся. Про тебе подбає суд».
Коли він сказав його застрелити, кажу: «Ні, обійдешся.
Ми перемогли у вашій грі».
Я не хотів у в'язницю.
Тоді ніщо не мало значення. Я так розумів, що життя скінчилося.
І раптом і страх, і біль зникли,
я подивився у фургон і побачив купу грошей,
а через дірки від куль поліцейських
струменіли наче лазерні промені.
У моїй голові заграла божественна музика.
Я ніколи не чув такої земної музики.
А гроші наче стали талісманом...
«Що це таке? Купа папірців. Кому вони потрібні?
Навіщо люди таке роблять
заради цих дурниць, які не мають жодного значення?»
Пожежники, що прибули, займалися Біґґінсом.
Він лежав на землі нерухомо, наче мертвий.
Я подивився,
пожежник глянув на мене й показує...
Він показав палець униз. Думаю, чорт, я вбив людину.
Я глибоко вдихнув і сказав собі:
«Такого я не уявляв».
Я одного разу був у перестрілці, але вона була зовсім не такою.
Це була стрілянина.
Я періодично приходив до тями біля фургона.
Пам'ятаю, Майк Маґан відкрив мені повіку
подивитися, живий я чи мертвий.
Я тоді відчув полегшення, що все це нарешті скінчилося.
Тепер можна це забути. Я більше не мушу так жити.
Двох чоловіків, яких підстрелили, затримали
і відвезли в лікарню.
Один чоловік досі на волі.
Десятки поліцейських, агентів ФБР, кінологів,
і навіть спецзагін залучили до пошуків утікача.
Якщо хтось досі на волі, це страшно. Він може бути де завгодно.
Я їду за швидкою в лікарню Гарборв'ю.
З місцем злочину потім. Мені треба поговорити зі Стівом
і дізнатися, кого ще ми тоді шукали.
Усе. Я цього більше не терпітиму.
Це кінець.
У приймальні лікарні
Шон Джонсон ставить мені питання.
Уявіть, я поранений і в такій ситуації.
Скотт утік. Я не знаю, живий він чи мертвий.
Біґґінс може померти.
Мій розум затуманений.
Я намагаюся захиститися.
Через дві години Стів Меєрс каже,
що той, кого я шукаю, — Скотт Скерлок.
Каже, Скотт Скерлок — Голлівуд.
Поліція і пожежна Сіетлу.
Я знаю, що в нашому районі ведуть пошук.
- Так. - До мене у двері щойно стукали.
Там каное з брезентом.
Можливо, там варто подивитися.
Я нікого не бачила,
але в мене під першим поверхом гарне місце для сховку.
Я чую, як поліцейські ходять будинками
цілу ніч і цілий день
у пошуках зачіпок.
І нічого.
Скажіть, будь ласка, у моєму районі поліція і гелікоптери...
Так, пані, перебувайте вдома
і намагайтеся не займати екстрені лінії.
Коли я дізналася, що Голлівуд утік,
я розлютилася, бо ми доклали стільки зусиль, щоб його спіймати.
Єдине, що спливало мені на думку: «Бляха, ну невже?»
Голлівуд був там. Як він зміг утекти?
Наступні кілька годин
я ходив і нервувався, коли спрацював мій пейджер.
Гадаю, грабіжник банків ховається у моєму трейлері на подвір'ї.
Чому ви так думаєте?
Я бачив, як там хтось замкнувся,
а там нікого не має бути.
Мій старий напарник сказав мені:
«Твого підозрюваного оточили неподалік місця перестрілки».
- Ви знаєте, це чоловік чи жінка? - Ні, я бачив темне волосся.
Як давно це сталося?
Я щойно прийшов додому.
Поліцейські прибули до трейлера.
Вони стукають по ньому, заглядають.
Розбивають вікно й розпилюють перцевий спрей.
За мить вони чують один постріл.
Поліцейські стріляють у трейлер.
Мені повідомили, що в трейлер вистрелили 76 куль
поліцейські, що там були.
Добрий вечір. День подяки перервано
для десятків сімей.
Це протистояння поліції
і підозрюваного: грабіжника, відомого як Голлівуд.
Зараз Голлівуда, грабіжника банків, одного з найуспішніших у країні,
покинула удача.
Коли я туди прибув,
також прибула поліція Сіетлу
з броньовиками й улаштувала командний пункт.
Були гелікоптери, були броньовики.
Там було щонайменше дві сотні поліцейських.
Я не бачив такого реагування.
День подяки.
Усе місто вдома зі своїми сім'ями,
дивляться, що відбувається, по телевізору.
Прийшов не просто весь район,
але й ті, хто жили неподалік району.
Люди йшли подивитися, що сталося,
особливо, коли неподалік твого дому відбувається щось таке, як у кіно.
Це тихий район на півночі Сіетлу,
і тут сотні поліцейських, спецзагін.
Усе це на День подяки.
День подяки, який ніхто не забуде.
Наші останні гості пішли,
і мені дзвонить тітка Гелен, яка живе в Сіетлі.
У неї була істерика.
Головна новина...
По всіх новинах Сіетлу показували, що була перестрілка за поліцією,
і бандита звали Скотт Скерлок.
Біля маленького трейлера на задньому дворі жіночки був спецзагін.
І тоді я сіла
і сказала: «Отакої».
Я не могла усвідомити,
що він грабував банки п'ять років.
Люди досі на вулицях,
їхній День подяки зірвало поліцейське переслідування,
що триває в цьому районі вже понад добу.
Поліція та агенти ФБР були в режимі протистояння,
зброя наготові, перемовники на місці.
Протистояння триває.
Ми знаємо, що стріляли.
До нього стукали у двері, намагалися зв'язатися. Не вийшло.
Вони хотіли завершити це як треба,
ніхто не хотів ризикувати.
Через дві години без відповіді ми вирішили зайти в трейлер.
Я заходжу з тактичною командою.
Ми знаходимо тіло під столом.
У мене із собою фото. Я дивлюся.
Скотт.
Тоді я знав, що він у нас.
Виявилося, він сам себе вбив.
Тим першим пострілом, який чули поліцейські.
Добрий вечір.
Підозрюваний грабіжник банку, який помер учора,
убив себе.
Скотта Скерлока на прізвисько Голлівуд
учора знайшли мертвим у трейлері...
Наступного ранку я прокинувся в лікарні, по телевізору
показували новини з нами,
там було моє ім'я і ім'я загиблого Скотта Скерлока з Олімпії, штат Вашингтон.
Він сам наніс собі рану.
Я подивився на це й думаю...
слава богу.
Перестрілка була кінцем.
Не тільки кінцем наших справ, але й кінцем того життя, яке я вів.
Ми були як дві комети, що зійшлися,
зустрілися і почали літати клятим усесвітом,
і раптом бах! Усе розвалилося за секунду.
Цього не стало.
Ця справа випробувала мене всіма можливими способами.
Коли почалася стрілянина, я подумала про дітей
і замислилася, чи правильно я роблю,
що займаюся саме цим, коли є купа іншої роботи,
якою я можу займатися в ФБР.
Не минає і дня, щоб я про це не думав.
Єдиним моїм питанням до нього було б: «Навіщо ти забрав своє життя?»
Процитую Марка Твена.
Він казав, що ніколи не бажає людям смерті,
але деякі некрологи читає з великим задоволенням.
Найбільше в цьому розслідуванні я шкодую,
що не мав нагоди сісти зі Скоттом
і поговорити віч-на-віч.
Якби я того вечора був у машині переслідування,
чи вчинив би як Майк? Стріляв би у фургон? Ні.
Зловити можна й іншого дня. Серйозно. Завжди є інший день.
Це була трагедія для всієї родини.
У нас було подвійне горе.
«Ого. Чим він займався? Що з ним сталося?»
Мій батько обожнював Скотта, і це розбило йому серце.
Ми не просто втратили його — ми втратили того, ким його вважали.
Я сумую за любов'ю до нього.
Я сумую за його любов'ю.
Він мене щиро любив.
У цьому не було жодних сумнівів.
І я його щиро любив. Хай би яким він був.
Секрети про його життя були настільки грандіозними,
що, якби він вийшов з трейлера з піднятими руками та здався,
йому б довелося зіткнутися з усім світом.
І я вважаю, що останнє своє десятиліття
він робив вибір, усвідомлюючи, що той заведе в глухий кут.
Мені подзвонили.
«Скотті помер. Під час пограбування банку».
Я одразу подумав:
«Він намагався завадити пограбуванню, він був героєм».
Тож я одразу спитав:
«Як саме він помер?»
І мені відповіли, що він був грабіжником.
Моє серце й мозок наче вибухнули.
Коли я був у в'язниці, Мустанг приходила чотири чи п'ять разів.
Вона завжди приходила в річницю, напередодні Дня подяки.
Завжди думала про Скотта.
Від її сестри я отримав листа, що вона скоїла самогубство.
Вона не могла змиритися, що всі ці роки була пов'язана
зі мною та Скоттом,
і раптом він мертвий, я стільки років у в'язниці,
а вона на волі.
Гадаю, душею вона не була на волі.
Мабуть, вона не сприймала це як волю.
Стів Меєрс ходив на п'єси Шекспіра
зі мною і моїм чоловіком.
І він сяде у в'язницю.
І Марк Біґґінс.
Чутливий хлопець. Поет, гітарист.
Він сяде у в'язницю. Здуріти можна.
Люди казали: «Ти знала хлопця з Будиночка на дереві?
Ти знала Голлівуда?» Кажу: «Гей, я не знала Голлівуда.
Я знала Скотта Скерлока».
Ми зі Скоттом кілька разів обговорювали,
що робитимемо, якщо нас зловлять.
І він завжди казав:
«Я не сяду у в'язницю. Я попрямую до білого світла».
Я читав заяви потерпілих,
і деякі касири й деякі клієнти отримували моральні травми
через пережите, і мені щиро шкода.
Скотт мав футболку «Живи вільно або помри».
Гадаю, він багато років думав, як жити вільно.
Але зрештою він помер і не був вільним.
Після його смерті
Будиночок на дереві зачах за рік чи півтора.
Він розсипався і впав.
Будиночок і Скотт мали одну душу, нероздільну.
Смерть Скотта була і його смертю.
Так і мало бути.
Вийшовши з тюрми, я пішов до Будиночка на дереві.
Було схоже на корабельну аварію. Там була просто купа деревини.
Я взяв трохи праху Скотта, розвіяв і нарешті попрощався.
Я щойно закінчив читати свій щоденник. Це схоже на щось минуле.
Я почуваюся іншою людиною.
Зі мною стільки всього сталося, що й не записати.
Моє тіло на землі, а мій розум, здається вище.
Мені цікаво, але страшно.
Це час нових починань.
З 1992 ПО 1996 РІК
ГОЛЛІВУД І ПОПЛІЧНИКИ ПІДТВЕРДЖЕНО ПОГРАБУВАЛИ 19 БАНКІВ.
ВОНИ ВКРАЛИ ПОНАД 2,3 МЛН. ДОЛАРІВ.
У 1997 РОЦІ СТІВА МЕЄРСА Й МАРКА БІҐҐІНСА
ЗАСУДИЛИ ДО 21 РОКУ І ТРЬОХ МІСЯЦІВ У В'ЯЗНИЦІ.
ІНШИМ СПІВУЧАСНИКАМ ЗВИНУВАЧЕНЬ НЕ ВИСУНУЛИ.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда