Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det här är ett riktigt rån. Lämna era platser.
Han var den framgångsrikaste bankrånaren i nordvästra USA.
Han bytte ofta förklädnad.
Han ser ut att komma från en film, när han rånar bank efter bank.
Tre eller fyra banker efter varann på en och samma kväll.
Inom FBI brukar vi ge bankrånarna smeknamn.
Hans var "Hollywood".
Det var passande, särskilt då han lät sig inspireras av Bodhi i Point Break.
Varför tjäna lagen när man kan vara dess överman?
Ska du öppna valvet eller ska jag göra det?
Han hade varit framgångsrik i fyra år.
Därför prioriterade vi honom. Han var ingen korkad rånare.
Hollywood tillhörde nog de farligaste jag har jagat,
för han var ett proffs.
Vi ville bryta ner Seattle,
och det var fullt möjligt att genomföra det.
De visste att han stulit miljontals dollar och att han hade förödmjukat dem.
När han kom in på kontoret i Lake City fanns där en affisch som efterlyste honom.
Ingen panik nu. Det är ett rån. Gå bort från disken.
Det som hände är som taget ur en film.
Han var sminkad, bar peruk...
Motspelaren är en 9-millimeterspistol.
Den främsta bankrånaren i landet.
Han är i topp på FBI:s lista över efterlysta.
De kunde varken lista ut vem han var eller var han skulle slå till.
Var han ett spöke?
Hur kunde han glida undan?
SEATTLE TIDIGT 90-TAL
Hollywood var ett unikt fall för oss i Seattle.
Bevismaterialet visade att han var bekant med säkerhetsrutiner.
Han visste hur lång tid han hade på sig innan han måste iväg.
Han var en smart bankrånare.
Han blev vår främsta prioritet
efter att jag blev ledare för specialgruppen.
SPECIALGRUPPEN
Shawn Johnson var FBI-agenten som ansvarade för utredningen.
Han var som ett levande Hollywood-lexikon.
Han är etta om man ser till mängden pengar som en rånare har stulit.
Hollywood var ett proffs.
Han finslipade sina färdigheter.
Jag tror att han gillade det.
Pengarna var en del av det, men i början var adrenalinkicken en drivande faktor.
När jag gav Mike uppdraget att leda Seattle-polisens utredning,
visste jag att relationen skulle bli sprakande.
Shawn och jag var som natt och dag, och hade helt olika stilar.
Min partner sammanfattade det.
MIKE MAGAN SEATTLE-POLISEN
"Shawn Johnson var elden och Mike Magan bensindunken."
Jag vet inte om jag håller med, men nån sa att jag var hjärnan och han musklerna.
Det stämmer väl inte helt, men visst är jag analytisk.
Ellen Glasser var en talangfull chef
som trodde på att hålla det enkelt.
Jag var en av FBI:s första kvinnliga agenter
och det var stort för mig att leda en specialgrupp som utredde våldsbrott.
Jag hade ett grymt jobb
och hade dessutom välsignats med fyra barn.
Ibland kände jag mig som två olika människor.
Många kallade mig agent mamma.
På 90-talet skedde stora förändringar i Seattle.
Det var en stad med två stora företag, Weyerhaeuser och Boeing.
Sen kom Microsoft och alla bolag som följde efter dem.
Bezos från Amazon. Starbucks växte enormt.
Det flödade in pengar i Seattle.
Massor av banker öppnade kontor i staden.
Jag förstod inte att pengarna från teknikbranschen drev utvecklingen,
men det fanns en bank i matbutiken. Det fanns en i varje gathörn.
I delstaten Washington ökade antalet bankrån explosionsartat.
Jag sa till min fru att undvika bankerna på grund av rånrisken.
Tre beväpnade män sprang in i US Branch Bank i Woodinville...
En man kommer in och räcker över en lapp där han kräver pengar.
Vi hade många bankrån i Seattle
Kanske inte varje kväll, men ofta.
Här kommer Deborah Horne med det senaste.
Det stämmer, David. Alldeles nyss...
Seattle var en spännande plats.
Staden höll på att forma en identitet och bli välkänd i landet.
Vi hade Nirvana och grungemusiken.
Grungemusiken gav till viss del uttryck för frustrationen som många kände
angående förändringarna som var i antågande.
Hela grungegrejen var emot bolag och varumärken, och kändisskap var...
Ingen brydde sig om sån skit.
Folk var emot etablissemanget av goda skäl.
De hatade förtryck och kolonialism,
och angreppen på mänskliga rättigheter och miljön.
Att blåsa banker och komma undan... Folk älskade det.
Han har rånat 14 banker i Seattle sen juni 1992.
Oj! Det var fiffigt.
Jäkligt fiffigt.
Det ger etablissemanget fingret.
- Det är mr Hollywood. - Just det.
Vi visste att det fanns en förklädd man
som rånade banker utan att skada nån. Inga skott avlossades.
Det låter modigt.
En del hejade på honom och pratade om Robin Hood...
Mystiken går tillbaka till historien om Robin Hood.
Man tar från de rika och ger till de fattiga.
Hur ädelt är inte det?
Han var legendarisk som bankrånare.
Men vi hade inte kunnat ha mer fel angående vem Hollywood var.
Hej, Bubba!
Oj, en barbröstad man.
Kom hit!
Kom nu, killar.
- Filmar du fortfarande? - Ja, alltihop.
- Håll kameran stadigt. - Det är lättare sagt än gjort.
Som ni ser är vi långt inne i skogen.
Ljuset når inte ner hit.
- Okej, Tarzan. Vad vill du göra? - Klättra upp.
- Klättra upp? - Ja.
Det är Scurlocks tillhåll.
Hur högt är det?
- 23 meter. - Över vad?
Golvet av cederträ.
Där nere.
Berätta. Hur lång tid tog det? Vad är grejen?
Det tog två veckor att bygga.
- Två veckor. Jisses. - Sex våningar.
Femtioåtta ton trä.
Jag jobbade på. Men jag laddade med frukost.
- Okej. - Nej, det tog väl... Jag vet inte.
- Tre-fyra månader? - Okej.
Trädkojan var en underbar plats.
Där slapp man samhällets normer.
ELIZABETH STANTON SCOTTS VÄN
Första gången jag var där kom Scott och öppnade.
Han var naken, bortsett från verktygsbältet.
Jag hade aldrig varit med om nåt sånt, men låtsades inte om det.
Där fanns möbler, precis som i ett vanligt hus,
och när man gick till andra sidan fanns där en toalett och en dusch.
Det var som ett riktigt badrum, förutom att man var utomhus.
Kojan byggdes runt sju träd och var väldigt välbyggd.
Den hade brädor av cederträ och enkla fönster.
Det var en extravagant trädkoja.
Där fanns en enorm spis
som vi bar uppför trappan, tjugo meter upp till första våningen.
Min bror var vän med Scott. Han ville låta mig bygga hans hus.
"Varför inte?" sa jag.
Själva bygget var helt galet.
Vi hängde upp och ner i rep för att få dit alla spikar och bultar. Och...
Det var otroligt farligt, men vi brydde oss inte.
Trädkojan var Scotts personlighet som kom till liv.
Han var trygg. Den var hans hamn och ankare.
Han var fri från allt.
Jag sitter vid mitt skrivbord uppe bland träden.
SCOTTS DAGBOK
Däcket sträcks ut som en ballerinakjol vid en piruett.
Här och där finns det plats att sola
och kanske somna, om man inte är rädd för att falla.
Vad händer?
Jag gillar att sitta där och blicka mot Mount Rainier.
Berätta.
Jag får en känsla av upprymdhet.
Jag vill leva livet till fullo.
Det lär dröja innan jag hittar platsen där Gud vill ha mig.
Mitt medvetande är som ett barn som löpt amok.
Jag måste fånga det.
MARK BIGGINS SCOTTS VÄN
Alla älskade Scott och trädkojan. De två hängde ihop.
Vi klickade direkt när vi träffades i skolan.
Båda hade mycket energi och var vilda och fria.
Vi gillar att dricka öl.
Biggins är en intressant figur. Han gick på Evergreen College med Scott.
De som kom till Evergreen var missanpassade på nåt sätt.
Jag också.
Folk var ganska progressiva.
Det var inte galet på så vis att man knarkade och söp.
Det var jordnära. Man spelade trummor, tog svamp och satt vid lägereldar.
Det var en tajt gemenskap.
Ödet sammanförde oss.
Scott var vild och fri.
Han var till och med vildare och friare än de andra eleverna på Evergreen.
Mark är ömsint och snäll.
Han spelade gitarr och skrev poesi.
Men han hade det verkligen tufft.
Jag tror att Scotty hjälpte honom.
Jag ringde honom.
Jag sa: "Mitt äktenskap är över. Jag vet inte vart jag ska ta vägen."
Han sa: "Kom upp hit. Flytta in hos mig."
Mark Biggins var en stor, barsk man.
Han rökte Chesterfieldcigaretter, säkert ett eller två paket om dagen,
och bälgade i sig whisky utan vidare.
Det var bandet dem emellan. Biggins kunde supa Scott under bordet.
Jag bodde i trädkojan i flera år.
Min dotter också.
Främlingar kunde komma och knacka på och säga:
MARK BIGGINS SCOTTS VÄN
"Vi hörde att det fanns en häftig trädkoja här.
Får vi komma och titta?" Vi fick avvisa dem.
Det blev så illa att vi blev tvungna att sätta upp en grind.
Och Scott byggde inte trädkojan ensam.
Det har påståtts det på flera ställen,
men det var dussintals människor som hjälpte till.
Min bror Scott ville inte låta sig styras. Han ville vara fri.
Han älskade adrenalinkickar och utmaningar.
Vi är alltså 20 meter upp i luften och...
Det är första gången jag gör det.
Han ska alltså klättra 30 meter hängande upp och ner.
Kör när du vill, Rambo. Tarzan.
Han ville hela tiden komma högre och högre upp.
Han ville hela tiden ha mer.
Om han tappar greppet faller han...
...20 meter.
Det är svårt!
Jag sa ju att det var livsfarligt.
Han var en äventyrare.
Han älskade spänning och ville uppleva nya saker,
men han gjorde en del avgörande val
som ledde till saker som han inte kunde backa ur.
Jag kom in på fel spår när jag studerade.
Det skadade min andliga utveckling.
En röst talar högt och tydligt. "Kom ihåg varför du är här."
Jag förstår, men byter inte kurs.
Han hade alltid sina egna mål som han strävade mot.
När jag träffade honom ville han ha en examen inom medicin,
men det gav han upp när han jobbade på ett kemilabb
och såg möjligheterna att tjäna stora pengar.
Scott var den första jag visste som tillverkade crystal meth.
Han tog sig in på labbet nattetid genom taket.
Han blev avslöjad och utkastad från skolan.
De sa: "Visa dig aldrig här igen."
Han var smart nog att bli läkare.
Han saknade bara en kurs för en examen i kemi och biologi.
Läkarutbildningen nästa.
Men det var inte det han ville, och det visste han.
Och så fortsatte han på den inslagna vägen.
Det växte stadigt och han blev framgångsrik.
Hans grejer var otroligt rena.
När man testade hans grejer var de helt otroliga.
Han hade rykte om sig att ha de bästa grejerna.
ALBAN 'SNOOPY' PFISTERER SCOTTS VÄN
Jag hörde aldrig nån säga att nån annans meth var bättre.
Scott brukade crystal meth måttligt och kontrollerat.
Han njöt av det och det inspirerade hans kreativa sida.
Efter en tid köpte han en tomt med en lada.
Jag åkte dit för att renovera den.
På övervåningen hade han hela sitt labb.
Captain Pat var mellanhanden som skötte ekonomin.
De träffades bara i skogen, för att överlämna varor och pengar.
Scott gav Captain Pat 80 kg och fick två miljoner dollar.
Pat var den som introducerade Scott för methbranschen.
Captain, som Pat kallades,
tog med det till Barstow och sålde det till Hells Angels.
Och sen återvände Scott till trädkojan med lådor fulla av 20-dollarsedlar.
Scott och jag satt uppe hela natten och räknade pengar.
Men det blev väldigt farligt.
Captain Pat mördades av nån som skulle råna honom.
Han mördades i sömnen.
Scott blev förkrossad.
Men så är det i den världen. Han ville inte vara en del av den.
Så han slutade.
Crystal meth var hans inkomst.
Så när han lade ner det, behövde han tjäna pengar på nåt annat.
Point Break var en av 90-talets stora filmer om bankrån.
Enligt klockan är det dags att köra.
Scott tittade på film och såg olika saker som gav honom idéer.
Han såg ner på banker och försäkringsbolag. Det gjorde alla då.
Ner på golvet.
Pengarna är försäkrade. Inte värda att dö för.
Han ville alltid hitta sätt att besegra systemet.
- Han är en sökare. - Vad söker han, då?
En tripp. Den ultimata trippen.
Det han gillade med Point Break var Bodhis individualism och oräddhet,
vare sig det gällde bankrån eller surfande på hårda vågor.
Så när han slutade i drogbranschen
sa han att han skulle bli bankrånare.
Tack ska ni ha, allihop. Glöm nu inte att rösta!
25 JUNI 1992 SEAFIRST MADISON PARK
Den första banken vi rånade...
MARK BIGGINS MEDBROTTSLING
Vi pratade om det och bollade idéer. Hur skulle man göra för att komma undan?
Före rånet sa Scott åt Mark att inte snacka, utan bara hålla ordning.
"Okej, chefen", sa han.
En vän till mig lämnade av oss ett kvarter bort,
och hon skulle möta oss på en förutbestämd plats.
Planen var att vänta in en kund och använda hans bil som flyktbil.
Biggins tog på sig sin Ronald Reagan-mask.
Nu kör vi!
Scott gick in först.
Han skulle tillkännage rånet och sen skulle jag se till att ingen gick.
Jag var så skärrad.
Jag fattade inte att det faktiskt hände, att jag faktiskt gjorde det.
Biggins hade pistolen i handen och beordrade ner alla på golvet.
Scott vände sig och sa: "Alla ska resa på sig!"
Han ville inte att förbipasserande skulle ana oråd.
Scott beordrade ner alla på golvet. Alla låg på golvet när jag gick in.
Om du nånsin suttit i en bil och tappat kontrollen
och sett allt sakta ner...
Så var det för mig på banken. Allt gick i slowmotion.
Sen blev det dags att gå och Scott sa: "Mark, fick du nycklarna?"
Han använde mitt namn.
Jag böjde mig ner och sa: "Ursäkta, kan jag få dina bilnycklar?"
Den stackaren var livrädd.
Bilen var ny och jag hörde inte om den hade startat.
Medan jag höll på parkerade nån intill.
Till slut sa Scott: "Den har nog startat. Lägg i backen, så drar vi."
Vi körde genom förorten
och stannade vid den överenskomna platsen, men där stod ingen skåpbil.
Min vän hade fått panik och åkt till reservplatsen.
Det slutade med att vi sprang tvärs över golfbanan.
Vi hörde polisbilarna närma sig. Sirenerna tjöt.
Och där var min vän, precis där hon skulle.
Det var som en förväxlingskomedi. Det var otroligt att de kom undan.
Sen började jag fundera på alla spår vi lämnat efter oss.
Vi använde Scotts bil.
Om nån hade noterat registreringsnumret kunde polisen dyka upp när som helst.
Till slut satte jag mig upp och sa: "Det där gör jag aldrig om:"
Scott sa: "Är du säker? Vi åker och rånar en till direkt!"
Efter rånet blev Biggins rädd och tog sin tillflykt till Montana.
Men Scott hämtade inspiration i misstagen.
Han insåg att han kunde sköta bankerna själv
om nån kontrollerade allt utanför.
Där kom jag in i bilden.
Han var metodisk och analytisk.
Jag var mer improviserande och konstnärlig.
Jag hade arbetat med skulpturer runtom i Europa, Tyskland och Norge.
Jag brydde mig inte om bankerna.
"Visst. Ta allt de har. Mig gör det inget."
Men jag kunde inte tänka mig att utföra rånen. Det kändes vansinnigt.
Men Scott var övertygande.
Han sa: "Det är så lätt, som att ta godis från småbarn."
Det finns miljoner att tjäna.
Men som vi brukade säga finns det ingen bankrånarutbildning man kan gå.
Det Scott och jag gjorde var det mest kreativa jag nånsin gjort.
Mer kreativt än konsten.
Att hitta den perfekta banken gjorde en upprymd.
Det var som att hitta en bit marmor
som är perfekt för nåt jag velat skulptera.
Jag satt utanför, nära nog för att observera allt.
Jag noterade hur dags värdetransportbilarna kom.
Leveranstiderna var viktiga,
för det är då det är mest pengar på banken.
Om det var sommar hissade jag ner rutorna och lyssnade på Bach eller jazz.
Jag lyssnade på polisradion hela dagarna.
Jag höll koll på patrullerna i området för att veta när de skulle komma.
Flera av bankerna låg på regelbundna rutter
som polisen patrullerade vid vissa tider på dagen.
Vi lärde oss rutterna och räknade ut att vi skulle slå till efter att de åkt.
Jag lade månader på att övervaka gatorna.
Man överraskar ingen med en fånig mask. Det är löjligt.
Jag fixade proteser som de gör i Hollywood.
Vi ville bara ha komponenter, typ en näsa, en haka, kinder.
Han bar D.A.R.E.-kepsar av två skäl. Dels så trodde folk att han är polis,
och dels så fick han håna polisen. "Här är jag", liksom.
Första gången jag såg honom kom han från skogen.
Jag var som fastfrusen.
Jag tänkte: "Herregud. Vad fan är det här?"
Man hade aldrig kunnat tro att det var Scott Scurlock.
Jag känner mig förvandlad på ett kusligt, magiskt vis.
Jag förändras snabbt i detta skede av livet.
Jag känner mig som nån annan.
14 AUGUSTI 1992 SEAFIRST MADISON PARK
Mitt första bankrån var mot samma bank som han rånat sex veckor tidigare.
Det viktiga är de första 15 sekunderna när ingen misstänker nåt.
Han såg ut som nån som har en hudåkomma.
Folk undvek att titta på honom.
- Vad kan jag hjälpa dig med? - Det här är ett rån. Stå still.
Han drog fram pistolen.
Ingen skulle säga nej till honom.
Ni där! Pengarna i väskan. Håll er lugna.
Jag satt med polisradion. Det var allt.
Jag riskerade inget, för jag hade ett eget alibi.
Jag hade egna skäl att vara där och skulle inte åka fast,
såvida jag inte behövde ropa på honom.
Det finaste av allt var att utveckla rånplanerna
så att allt fungerade felfritt och säkert,
och så att utgången blev att vi fick pengarna.
Vi pratade inte alls på vägen.
När vi kom till trädkojan och räknade pengarna
var det bara fem eller tio tusen dollar.
"Det är ju löjligt", sa jag. "Vem vill åka in för så här lite?"
Jag grep min första bankrånare på 90-talet
och tänkte: "Jäklar, det är som att fiska i en damm."
Jag menar inte att låta skrytsam,
men inom en period på fem eller sex månader
hade jag klarat upp 80 fall. Det blev beroendeframkallande.
Jag började arbeta med FBI:s våldsbrottsgrupp.
Hollywoods första rån flög under radarn då bytet var litet.
När en rånare hoppar upp på disken, dansar och försöker etablera kontroll,
och måste sno nycklarna till nåns Cadillac,
förstår man att han är en jubelåsna.
De började nog fråga sig: "Vad gör vi för fel?"
Jag sa: "Scott, jag tänker inte göra det här för 10-20 000 dollar.
Det är dumt.
Antingen så satsar vi på valvet, eller så hoppar jag av.
Han sa: "Vi vet inte tillräckligt för det."
Så han anlitade Mustang.
Mustang var en speciell ung kvinna. Jag har aldrig träffat nån som hon.
Hon fick jobb som kassabiträde på Seafirst Bank.
Hon fixade manualer och bankens rutiner
för kassorna, valvet och värdetransporterna.
FÖLJ LUGNT INSTRUKTIONERNA
När vi hade all insidesinformation visste vi att vi skulle klara det.
19 NOVEMBER 1992 SEAFIRST HAWTHORNE HILLS
Vi lärde oss vad vi skulle säga.
Det här är på riktigt. Det är ett rån.
Man använder en viss terminologi för personalen,
och då vet man att de förstår vad som pågår.
Vem har hand om valvet?
Jag.
Det var fenomenet Scott.
Han kunde kontrollera lobbyn samtidigt som han tog hand om valvet.
Skynda på.
Han vill hålla folk lugna.
"Gå dit bort. Öppna valvet.
Det är ingen fara. Allt kommer att bli bra.
Jag ska bara gå in och ut."
Det var som om han gick in i en fantasi.
Har du en väska till?
Ner på golvet!
Rappa på!
När vi kom hem körde vi till lägenheten.
Jag frågade hur det hade gått. "Inget vidare", sa han.
"Fan också", sa jag. "Driver du med mig?"
Sen slängde han fram väskan, och det var... "Jäklar", sa jag.
Det var det största bytet. Det förändrade allt.
Både för oss och för FBI.
Jag började på FBI 1987.
Under Hollywood-utredningen
var jag den mest erfarna agenten i Seattle vad gällde bankrån.
Jag försöker erinra mig liknande fall jag jobbade med,
där nån gick från att råna kassalådor till att råna valv.
Jag kommer inte på nån annan som gick samma väg.
Hollywood-utredningen påminde om ett pussel.
Vi hade små ledtrådar här och där, och försökte pussla ihop bilden.
Jag tror att Hollywood gillade det han gjorde.
De första fyra rånen gav mer än bankrån brukar.
Sen började han gå in i valven.
Att råna valv på egen hand är riskabelt,
för man vet ingenting om vad som pågår utanför.
Man är mer utsatt och risken är större att ett larm utlöses.
Han blev mer sofistikerad då.
Hotet blev större.
Det var en utmaning för honom. Han ville utmana oss.
Men den stora frågan för oss var: "Vem är Hollywood?"
Okej. Är du redo?
Välkomna till trädkojan. Kom in.
Våra föräldrar var förtjusta i trädkojan.
Pappa älskade att bygga saker.
- Det här ska bli matsalen. - Ja.
Det var en slående byggnad.
De var imponerade av Scotty och det han hade åstadkommit.
Vi växte upp i ett kärleksfullt hem.
Pappa var en mycket omtyckt präst.
Mamma var lärare för barn med inlärningssvårigheter.
Vi var predikantens barn,
och redan i unga år ville vi visa för alla att vi var allt annat än präktiga.
Vi var båda äventyrliga av oss. Därför blev vi vänner.
Han hade en annan sida också, en oräddhet.
Det fanns visningshus runtom Reston i Virginia.
Vi visste hur man tog sig in i alla.
Scotty och jag lärde oss att dyrka upp lås.
Det var inte för att stjäla nåt,
utan för att komma in till andra sidan av dörren.
När han blev tonåring blev han mer hemlighetsfull.
Vi kallade honom vilseledandets mästare,
för han ljög inte rätt ut.
Däremot sa han saker som inte riktigt stämde
och utelämnade saker.
När han började göra knäppa saker,
så var en grej han gjorde som 15- eller 16-åring
att sno en bil tillsammans med en kompis.
Jag tror att det var en skåpbil från en förskola.
De åkte till stranden. Och åkte fast.
Det var en brytpunkt för pappa,
för då insåg han att nåt hade gått snett med Scotty.
Han växte inte ifrån beteenden som andra barn och unga gjorde.
Han förfinade dem och körde på.
Allt var en språngbräda för Scott.
Hawthorne Hills Bank öppnade en ny värld för oss.
Att gå in i ett valv är nåt helt annat.
Vid det laget lämnade vi avsiktligt ett fordon åt polisen.
Vi anlitade nån,
en kvinna eller en man som var helt olik oss till utseendet,
kanske 190 cm lång eller med långt, stripigt hår.
Han fick tusen dollar.
Han köpte bilen, körde den till mig och så tog jag den.
Vi sanerade den med mineralsprit.
Vi fixade kvinnligt hår och planterade i baksätet.
Allt skulle vara så vilseledande som möjligt.
Ibland fanns det flera vägar som polisen skulle ta till banken.
Då hade vi nån som höll utkik.
Min roll vid de två gånger jag deltog var att hålla utkik.
Han gav mig en radio och sa åt mig var jag skulle parkera.
När polisen kom skulle jag säga: "Mamma är här."
Det var allt. Jag tvekade aldrig att hjälpa Scott.
Det var nåt mellan vänner.
Det ingick i Scotts metodik att råna samma bank om och om igen.
Ingen tror att man kommer tillbaka och gör om det några dagar senare.
TOTALT 551 244 DOLLAR
Det första vi gör är att ta fram pengarna och gå igenom dem med ultraviolett ljus.
Vi letade efter märkta sedlar.
Nytryckta sedlar har på varann följande serienummer,
så dem ville vi sprida ut.
Vi lade utrustningen i militära behållare som vi grävde ner.
Sen tog vi med oss kläderna till skogen och brände allt i en grop.
Efter det skulle pengarna tvättas.
Scott spelade en hel del på sport och kom på hur vi kunde tvätta pengarna.
Det var hans geniala idé.
Man satsar samma belopp på två lag som möts,
fast på två olika kasinon. Ett av lagen kommer att vinna.
Då får man tillbaka sina pengar,
förutom det kasinot tar för vadet, vilket är fem procent.
Så vi förlorade inget på det.
Scott gjorde mycket med sina pengar och levde sitt liv efter eget huvud.
Han reste, såg världen och träffade människor.
Han älskade det.
Jag har insett fördelarna med att resa ensam.
Allt galet har inträffat när jag har varit ensam.
Scott var helt klart en mystisk man.
Han kunde försvinna ett tag.
Ett tag trodde jag att han var CIA-agent eller marijuanaodlare.
Jag frågade inte vad han jobbade med.
Jag trodde att han var entreprenör. Han var ju så händig.
Jag fick höra att han ville stoppa avverkningen av skogen.
Han samarbetade med Earth First och gav bidrag till miljöaktivister.
Jag sa: "Varför slösar du bort dina pengar på hippier?"
Scott såg sig själv som en Robin Hood-typ.
Det framgick av sättet han fick ihop pengarna
och sättet han spred dem.
Det stämmer att han var en Robin Hood-typ.
Han gav pengar både till mig och till andra.
Jag såg honom ge bort pengar.
Han hjälpte folk. De behövde nåt och han gav dem några tusen dollar.
Han spred pengarna.
Han hade en lustig syn på pengar.
Han tjänade inte ihop dem. Han stal dem. Han spenderade dem fritt och fixade mer.
Han var ingen Robin Hood.
Robin Hood var idealist.
Han tog från de rika och gav... Allt sånt nonsens.
Scott var inte sån.
Han hjälpte såna han kände.
Sen när han själv behövde hjälp med nåt ställde de upp.
Oavsett hur framgångsrika vi var, utmanar man förr eller senare ödet.
Det slutar inte alltid som man vill.
Ett rån tvingades vi avbryta för att han blev igenkänd på vägen in.
Jag hörde utryckningsordern och fick ropa på honom.
Vi måste dra. Rappa på.
Vid nästa rån exploderade färgampullen när han satte sig i flyktbilen,
varpå han kastade ut väskan.
Vi hittade bilen bara några kvarter från banken.
Jag satt i den vid brottsplatsen i några minuter, och bara tog in allt.
Så nära hade jag inte varit tidigare. Jag satt i bilen och väntade på nästa rån.
Vi spårade de tidigare ägarna.
Då fick vi också fram skisser
på personerna som hade köpt bilar.
Vi tog in en profilerare, som föreslog att han kunde vara polis.
Vi misstänkte det eftersom han var så skicklig på att råna banker.
Magan misstänkte att Hollywood kunde vara polis.
Shawn Johnson trodde att Hollywood kunde vara polis.
Trodde jag att han var polis? Nej.
Jag köpte inte den teorin.
Vi övervägde det, och tyckte att det gjorde honom farligare.
Vi ville sprida ordet för att kunna lösa fallet.
Vi tog hjälp av media och hade en noggrant utarbetad plan.
Vi har berättat om bankrånaren Hollywood,
som är nummer ett på FBI:s lista över efterlysta.
Han kallas Hollywood på grund av förklädnaden.
Han har rånat ett dussintal banker de senaste fyra åren.
Historien förändrades dramatiskt när FBI gav honom smeknamnet Hollywood,
för vi visste att det var svårt för dem att spåra honom,
och rånen verkade ske regelbundet ungefär var sjätte månad.
"Var det Hollywood igen?"
FBI-agent Shawn Johnsons jobb är att hitta nån som vet nåt om Hollywood.
Vi börjar med att knacka dörr, hälften på ena sidan, resten på andra.
Det var inte ofta man såg FBI-agenter gå omkring där
och ställa frågor om ett bankrån.
Det var helt galet att se en agent vara så öppen.
Det skvallrade också om att de famlade i mörkret.
Jag kanske ville visa för honom att jag var där.
Jag var också där. Här har du mig på tv.
Brottslingar följer ofta mediabevakningen, och jag tror att de gillade det.
Första gången vi hörde om Hollywood var i en artikel med Shawn Johnson.
Han sa: "Nån vet vem han är. Vi behöver er hjälp."
- Smeknamnet är Hollywood. - Han kallas Hollywood.
Han är tungt sminkad...
Namnet påverkade honom mycket.
Det stärkte honom. Han blev nog uppspelt, fast han inte erkände det.
Innerst inne var han nog stolt.
Vi tänkte att uppmärksamheten skulle få honom att slå till igen.
27 JANUARI 1995 SEAFIRST MADISON PARK
Varje rån var en möjlighet att prova nåt nytt.
Vi försökte lista ut vad FBI trodde om vår flyktväg,
och sen göra tvärtom.
För att fly från den utvalda banken
måste man antingen möta polisen längs Madison eller köra runt hela sjön.
Jag sa: "Kan du inte stanna i skåpbilen?
Jag går till en restaurang och väntar tills det lugnar ner sig.
När polisen är borta, går jag ut till bilen
och meddelar dig att det är grönt."
Vi byggde om hans bil. Han kunde gömma sig under golvet.
Om de tittade in skulle de inte se honom.
Jag sa: "Det här kommer att bli stort. Jag drömde om det i natt.
Vi får en kvarts miljon dollar och du klarar dig undan. Inga problem."
Jag satt på restaurangen i 45 minuter.
Det stod 4-5 polisbilar utanför,
och jag kunde följa allt genom fönstret och se när de skingrades.
Jag kom till platsen och tänkte:
"Är han ett spöke? Hur kan han slinka undan?"
En sak han märkte medan han låg i bilen
var kondensen från hans andetag.
Om polisen såg det skulle de förstå att det var nån i bilen.
Jag korsade gatan till en vinbutik, och när jag kom ut hade de åkt.
Då gick jag till bilen och meddelade Scott det över radion.
"Nu sticker vi, chefen."
RÅN 14 BYTE 252 466 DOLLAR
TOTALT 938 077 dollar
Det var en katt och råtta-lek som gjorde polisen frustrerad.
Man kunde inte lista ut vem han var.
Det alla minns är att han hunsar med folk och hotar att skjuta dem.
FBI-agenterna är frustrerade över att Hollywood har lyckats hålla sig undan.
De fruktar att han ska ta till våld.
Det var nog det som förändrade läget.
Innan vi fick höra kassabiträdenas hemska historier hade ingen skadats.
Han blev mer desperat ibland. Han försökte ta sig in i valvet.
Om kassavalvsbiträdet inte var där blev han arg.
Han sa: "Det är jul. Måste jag döda nån?"
Han använde sitt elchockvapen mot nån. Han kunde alltså ta till vapen.
Jag har sett folk gråta och bli väldigt upprörda,
och man försöker lugna dem så att de kan berätta vad som hänt.
Det liknade inget rån som nån av dem varit med om tidigare.
Vi visste inte från ena sekunden till den andra vad han skulle göra.
Han var extremt hotfull.
Bankrån är inget brott utan offer.
De som är på banken blir traumatiserade, liksom kassabiträdena.
När man får en pistol i ansiktet, när nån hotar att döda en...
Sånt är omskakande för människor.
Jag har blivit rånad 14 gånger, varav en gång av Hollywood-rånaren.
Han var respektingivande.
Han sa åt alla att vara stilla, och alla var stilla.
Det är ovanligt att en rånare har så mycket kontroll.
Det stannar kvar hos en.
Man kan gå vidare med sitt liv, men känslan finns kvar. För alltid.
Det måste finnas nåt mer vi kan göra för att stoppa dem.
Nån kommer att bli skadad.
Han tyckte väl att han bara hade roligt och levde livet.
Men om han trodde att han skulle komma undan med det
var han fel ute.
När man kliver in i den världen
har man ingen aning om vad det kommer att kosta en.
Efter så många år av bankrån
är man inte längre samma människa som förut.
Scott började bli stressad.
Han var inte längre sitt vanliga spontana, obekymrade jag. Den personen var borta.
Energin i trädkojan förändrades.
Han blev mer innesluten och isolerad, och mycket mindre social.
Scott lät mig bo i huset för att hålla folk borta.
Hans liv blev mer och mer hemlighetsfullt, och han ville hålla folk borta.
Ingen fick se vad han höll på med.
När man har korsat Rubicon och börjar leva det livet
måste man ljuga för alla om allt.
Alla man bryr sig om. Alla man träffar.
Jag går i fel riktning.
Jag börjar med nåt, men slutar innan det ger mig nåt.
Många kvinnor har känt en brist på engagemang.
Vill jag ha mer hela tiden? Är det därför jag inte blir nöjd?
Jag skojade med honom när jag såg honom med vissa kvinnor.
"Vad gör du? Ser du kvinnor som tillbehör? Lägg av."
Är han singel? Har du kvinnor i din säng?
Det flyter inte på som förr.
Jag brukar känna mig trygg med mina planer,
men nu känner jag mig fången.
Skål!
Han dök upp vid dörren. "Vi måste prata."
Och när vi satt där mittemot varann började han gråta. Tårarna strömmade ner.
Han sa: "Suze, jag vet inte vad det är med mig.
När jag ser mig i spegeln är det inte mig själv jag ser.
Vad beror det på?"
Då visste jag att han var i knipa.
Han höll på att förlora kampen mot det mörka i honom.
Han började dricka mer för att dämpa sin ångest.
Men han ville avsluta med en sista stöt,
och det var tre eller fyra banker efter varann på en och samma kväll.
Vi skulle få 10-15 miljoner och lägga av. Sen skulle vi gå skilda vägar.
Vi hade valt ut tre banker.
Först slår man till mot en liten bank. Det ska gå fort. Pengarna kvittar.
Det viktiga är att man lockar dit polisen. Sen slår man till mot en större bank.
När de kommer dit är man på den tredje. Vad ska de göra?
Vi ville bryta ner Seattle,
och det var fullt möjligt att genomföra det.
Utredningen började göra mig frustrerad.
Vi hade hittat några flyktbilar, men inte kommit nära nog den misstänkta.
Jag tröttnade på att vänta på att han skulle slå till.
Jag började gå igenom akterna.
Hans tillvägagångssätt, tiden på dygnet, veckodagen,
var bankerna låg, hur stora bytena var...
Jag visste att han hade ett ego och att han skulle slå till fler gånger.
Jag satte mig och räknade.
Han gjorde av med omkring 21 000 dollar i månaden.
Med det i åtanke
gissade jag att han skulle slå till på en av tre dagar i januari året därpå.
Han återkom till vissa platser och jag betraktade dem som troliga mål.
Sen gällde det att vänta och vara på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Efter det sista rånet tog vi ledigt ett år.
Planen var att slå till mot tre banker,
men vi behövde en medhjälpare för att få ihop logistiken.
Efter det första rånet höll jag mig gömd i Montana.
Sen dök Scott upp och drog in mig i det igen.
Han hade gått in på bankerna ensam
och hade problem med att hantera människorna.
Han sa: "Du behöver bara stå i lobbyn.
Se till att ingen går. Det är allt."
Ett år hade gått sen mina gissningar om när han skulle slå till.
Jag och en kollega övervakade banker som kändes som logiska mål.
Första dagen hände inget.
Andra dagen hände inget.
Tredje dagen satt jag där och väntade på egen hand.
Vi bestämde oss för råna en bank, bara för att komma in i det igen.
Mitt andra rån var helt olikt det första. Allt var gick mycket smidigare.
Det var ett jobb, snarare än ett äventyr.
Jag förstod direkt att det var Hollywood.
Han rånade en bank nån kilometer bort.
Han var tillbaka, som jag hade sagt. På den tredje dagen.
Jag kom allt närmare. Jag var bara några minuter efter nu.
Inte månader eller veckor. Bara några minuter.
Jag körde till banken. Vi hade säkrat platsen.
Jag var en av de första på plats.
Jag kom dit och tittade på Shawn Johnson. "Hur kom du hit så fort?"
Jag fick veta att han och FBI-agenterna
hade fortsatt att leta efter Hollywood.
Alla andra blev petade ur specialgruppen.
De andra tyckte att jag var galen. "Han kommer inte tillbaka."
Jag minns att alla som jobbade med fallet fick förnyad energi,
för det var ett tag sen det senaste rånet.
Alla i specialgruppen trodde att det skulle sluta illa.
Lyckligtvis insåg Ellen att läget var utom kontroll
och att vi måste sätta stopp för det.
Hollywood var förutsägbar vad gällde tidpunkter och banker.
Vi gjorde upp en övervakningsplan,
och hoppades att nån av våra killar skulle vara på plats när han slog till.
Vi behövde Seattlepolisen och deras patrullenhet.
Vi behövde luftbevakning.
Vi lade till extra FBI-resurser.
Att samordna allt krävde en enorm arbetsinsats.
Vi frigjorde de här resurserna på obestämd tid.
På den tiden hade man börjat använda Pro-Net-teknik.
Då fäste man elektroniska sändare på pengarna.
De sände en signal till en mast,
så man behövde en mekanism för att följa sändarna.
Många polisbilar utrustades med såna.
Jag gick igenom de tidigare rånen igen
för att hitta troliga mål och placera sändare där.
Vi placerade två sändare på så många banker vi kunde.
Allt handlade om tid.
Ju fler sändare det fanns i valvet, desto mer tid fick jag på mig.
Om det står mellan dig och nån stackars sate
vars fru du ska göra till änka...
Då åker du dit.
Scott och jag hade sett Heat, som var en intensiv film.
Stå still, för fan!
Scenerna med bankrån är perfekta.
Eldstriden skrämde livet ur oss.
Jag minns att vi såg på varann och sa:
"Herregud. Tänk om det händer?"
Det var det spelet vi spelade.
Risken fanns där, och det fick oss att frukta Gud
och vår egen dödlighet.
När jag arbetade med fallet
kändes det alltid som om risken var stor att nån skulle bli skadad.
Jag hade tidigare varit med om ett bankrån
där kollegor dödades i en eldstrid i Miami 1986.
I en eldstrid som varade i fyra minuter
dödades två FBI-agenter medan fem andra skadades.
Vi kanske inte visste vem Hollywood var,
men vi visste att om vi mötte honom på gatan
så skulle han inte lägga sig platt.
Nån gång mitt i allt detta drömde jag en väldigt levande dröm.
Jag kravlade upp ur vattnet på en strand och hade fått benen avbitna av en haj.
Jag såg det som ett råd.
Rådet var att sluta.
Jag kände på mig att Scott hade onda aningar.
Vi vandrade i Olympic Mountains. De betydde mycket för Scott.
Då kunde vi hämta andan.
Vi rensade tankarna på staden och allt kaos,
och vandrade upp i naturen och utmanade oss själva.
På toppen av Mount Washington sa Scott:
"Vad som än händer ska du styra över ditt eget öde.
Låt aldrig fienden diktera ditt öde.
Se till att ha kontrollen över vad du gör med ditt liv."
En bank räckte inte för Scott. Han ville råna tre.
"Du är galen", sa jag.
Jag pratade med Steve och sa: "Du, han börjar spåra ur.
Jag ska åka till Kalifornien. Du borde följa med."
Han funderade på det, men ville inte svika Scott.
Jag visste att jag måste genomföra det sista rånet,
för nåt måste nå sin kulmen. Nåt måste få ett avslut.
Sista gången jag såg Scott drömde jag en hemsk mardröm.
Den inbegrep vapen och en eldstrid. Det var i Seattle. Folk sprang.
Jag berättade för honom om drömmen och han blev alldeles blek.
Han drog efter andan. "Vi kommer nog inte ses igen.
Jag ska nog åka till Seychellerna."
"Jaså?", sa jag. "Du kommer väl tillbaka?" Han sa: "Jag tror inte att vi ses igen."
Jag går in i natten och skriker åt Gud att göra sitt budskap känt.
Han svarar inte och jag känner mig avvisad.
Det är en tid av smärta, ilska och förbittring.
Vart fan ska jag ta vägen nu, du bevingade vita ryttare i mina tankar?
Det här blir mitt sista inlägg på ett tag.
Vi hade förberett rånen i åratal.
Och två veckor före thanksgiving hade Scott både goda och dåliga nyheter.
De dåliga var att pengarna i valvet nu hade Pro-Net-sändare.
Det fanns inget sätt att slå ut dem snabbt nog.
Vi fick ge upp tanken på flera banker.
Den goda nyheten var att vi kunde ta banken på 125th Street.
Enligt Mustang skulle det finnas 5-7 miljoner dollar där.
Vi gjorde om hela planen.
Men vi måste ändå lösa problemet med sändarna, och det fort.
Vi slog till mot en bank bara för att testa.
Scott fick bära rånarluva. Ingen fick tro att det var Hollywood.
Jag sa: "Gå in bara. Skit i kassabiträdena.
Gå in i valvet och ta pengarna. Då har vi sändarna.
Sen får vi ta reda på hur de är placerade."
Sändarna satt mellan 20-dollarsedlar De kändes när man bläddrade igenom bunten.
På kort tid hittade vi två som vi kastade ut genom fönstret.
Efter det kände vi oss säkra på att vi skulle klara det.
27 NOVEMBER 1996 DAGEN FÖRE THANKSGIVING
Jag vaknade dagen före thanksgiving 1996.
Innan jag gick sa min fru: "Idag händer det.
Idag ska du ta fast Hollywood."
Jag tänkte: "Jag är inte så säker på det."
Thanksgiving-veckan är alltid kort och de flesta är lediga.
Vi vaknade dagen före thanksgiving. Regnet öste ner ute.
Det var grått och mörkt. Underbart. En perfekt dag för det vi skulle göra.
Jag städade och förberedde allt.
Vi gick till sminkrummet och fixade proteserna och perukerna.
Vi pratade inte mycket.
Jag gick in i studion. Scott hade gitarrfodralet framme.
Han hade både automatvapnet och hagelbössan framme.
Tanken var att om en polisbil närmade sig,
så skulle vi ta hagelbössan och skjuta mot motorn och sätta bilen ur spel.
Allt var klart. Vi var redo att köra mot Seattle.
Mustang höll utkik uppe på höjden.
Det var dags.
SEAFIRST BANKS LAKE CITY-FILIAL
Vi hade drillats särskilt med Hollywood i åtanke.
När han kom in på kontoret i Lake City fanns där en affisch som efterlyste honom.
Få inte panik. Det är ett rån.
Scott gick in först och började styra och ställa.
Sen gick Mark in och gav kunderna order.
Man är inte ens rädd.
Man har övat på det och gjort det förut. Man gör det bara.
Min värsta mardröm. Inte bara en Hollywood, utan två, kom in.
Och allt brakade loss.
Jag drog upp sedelhållaren, vilket utlöser ett larm.
Vem sköter valvet?
Jag sa: "Jag."
Vi gick dit tillsammans
och valvet kan öppnas med en speciell kombination
som också utlöser ett larm.
Jag ville ha dit alla jävla poliser i Seattle
och det så fort som möjligt.
Kontoret var öde. Det var ingen där. Det var nedsläckt.
Jag satt vid mitt skrivbord och knöt ihop lösa trådar.
Vi lyssnade på polisradion i Seattle när signalerna ljöd.
Det började pipa.
De var där inne i två, tre, fem minuter.
Jag hörde inget från Mustang. Allt var lugnt.
Sen hör jag radion.
Två misstänkta med hatt har gått in på banken.
De har långa gröna rockar och är hårt sminkade i ansiktet.
Nån ropade på radion: "Nån har sett dig."
Han var inte lugn. Han var arg. Han ville bara gå in och ut.
Han menade allvar.
Rappa på!
Jag lade sändaren i väskan
medan han riktade pistolen mot mig.
Jag tänkte: "Kommer han att skjuta mig sen?"
Mike sprang förbi och sa: "Nytt bankrån. Det är nog Hollywood."
Vi sprang till bilen, slog på lyset,
satte på sirenen och störtade fram på Second Avenue.
Jag gick klockan fem och tänkte att dagen var slut.
När jag kom hem pep personsökaren. Det var Hollywood.
Jag tyckte att Scott hade varit i valvet lite för länge,
men sen kom han ut därifrån
och bar på en stor väska som jag tog hand om.
Jag tog väskan med en miljon och 80 000 dollar.
Vid det laget hörde vi sirenerna,
och då märkte vi att det var poliser överallt.
Bokstavligen överallt.
Scott ropade: "Steve, vi borde kasta in handduken."
"Vad fan pratar du om?" sa jag. "Kom igen! Hitta sändarna!"
Jag körde som om bilen var stulen.
Vi fick hela tiden uppdateringar från sambandscentralen.
Vi hade två beväpnade misstänkta,
men jag fokuserade på sändarna som rörde på sig.
Har vi några spår just nu?
Wedgwood och Lake City är heta.
Jag följer sändarna.
Signalerna kommer från olika stadsdelar och olika master.
Jag försökte följa signalen.
Till slut hittade Scott en.
Han räckte över två sedlar som hade limmats ihop.
Jag kastade ut dem och fortsatte.
En polis meddelade på radion att han hade en stark signal.
Jag körde dit och hittade sändaren på gatan.
"Fan också", tänkte jag.
Men jag visste att det fanns en sändare till.
De jobbade på och jag sa: "Skärp dig nu, Biggins.
Få skiten gjord. Var inte rädd. Fixa det bara."
Vi fick panik av att se alla poliser susa omkring.
Vi visste att de jagade oss.
Vi hade tagit en miljon och 80 000 dollar från banken
och det var för svårt att hitta sändarna.
Plötsligt lyste skärmen upp. "Pang!" Nu hettade det till.
Scott sa: "Stanna. Jag vill köra. Jag vet var..."
Jag sa: "Jag vet vart jag ska. Gör det du ska."
Men han envisades.
Till slut sa jag okej och såg mig över axeln.
Där fanns en hög med pengar. Det fanns ingen metodik i det de gjorde.
Jag sa: "Herregud."
Kör! Vad håller du på med?
Jag var långt bort och måste ta mig fram. Det var mitt fall.
Jag lyssnade på den tjutande tonen.
Jag följer skärmen som leder mig mot en vit skåpbil.
Jag släckte mina lysen och följde skärmen mot bakänden av en Chevrolet.
Jag såg kondensen på bakrutorna.
Vi såg också att det lyste baktill. Det såg märkligt ut.
Vi förstod att de sökte igenom pengarna.
Jag meddelade att vi skulle stoppa dem.
Vi ska göra ett högriskingripande. Skicka hit fler enheter.
Vi var uppe på en liten kulle,
och Scott skulle svänga åt vänster.
Då såg jag de tre polisbilarna bakom oss.
Skåpbilen stannade vid trottoarkanten.
När jag klev ur bilen drog jag min pistol.
Sen insåg jag att den misstänkta redan klivit ur skåpbilen.
Polisen sa att vi sköt först, men så var det inte.
Det var de som angrep oss och började skjuta.
Meyers mun rör sig igen, så uppenbarligen ljuger han.
Så här var det.
Jag såg en silhuett vid förardörren.
Det var mörkt, men jag såg att han hade ett gevär.
Jag såg geväret riktas mot mig.
Jag såg inget. Jag kunde bara se framåt genom vindrutan.
Jag såg aldrig nån kliva ur bilen.
Vi var inte beväpnade för att ha en eldstrid,
utan för att förstöra fordonet.
Nej. Geväret riktades mot mig.
Jag reagerade som jag har fått lära mig.
Han tog sikte mot mig och jag tänkte: "Jävlar."
Men av nån anledning avfyrades inte geväret.
Sen hörde jag tre klick. "Herregud", sa jag.
Plötsligt började polisen skjuta mot bilen.
Mina skott gick in genom bakdörren.
Jag minns bara att jag blev träffad och föll omkull.
Plötsligt flög min vänstra arm upp i luften.
"De jävlarna sköt av mig armen!" Jag skrek.
Lite längre fram stannade Scott igen och tog hagelbössan.
Vid det andra stoppet brakade en riktig eldstrid loss.
När jag klev ur bilen för att angripa skåpbilen igen,
hörde jag tre höga smällar.
Kulorna ven runt huvudet.
Jag såg bara en massa krossat glas.
Jag hade ingen skyddsutrustning och befann mig mitt i detta kaos.
Jag försökte meddela FBl om skottlossningen.
Skåpbilen körde iväg igen.
Min vänsterarm svävade i luften.
Biggins hade blivit skjuten i magen. Det var blod överallt.
Plötsligt tvärstannade skåpbilen. Pang.
När jag låg där lade Scott benen på ryggen.
Jag tänkte: "Så har vi alltid sagt." Alla får klara sig själva.
När jag sprang mot fordonet
såg jag en silhuett springa söderut i en gränd.
Vindrutetorkarna gick och växeln låg i.
Biggins var helt tyst, så jag visste inte om han levde.
Scott var borta, och jag hörde bara polisen som skrek.
"Han stack! Han är där borta. Skjut den jäveln! Döda honom!"
Jag sprang till gränden, men tänkte: "Gör det inte. Det är en dödsfälla."
Jag insåg att jag borde gå tillbaka till skåpbilen
där de hade gripit två misstänkta.
En vit man låg på marken med handfängsel.
Jag sa: "Vem är du? Är du Hollywood?" Han sa: "Nej. Han sprang iväg."
Jag sa: "Skjut mig, då. Ni sköt mot mig nyss. Döda mig bara."
Han sa: "Nej, du. Domstolen kommer att ta hand om dig."
Han sa åt mig att skjuta, men jag sa: "Du slipper inte undan. Vi vann."
Jag ville inte åka in.
Inget spelade nån roll längre. Livet var över för mig.
Men plötsligt försvann rädslan och smärtan.
Jag tittade mot bilen och såg högen med pengar.
Alla hålen efter polisens skott formade ljusstrålar.
Plötsligt hörde jag vacker, gudomlig musik inom mig.
Jag hade aldrig hört nåt liknande.
Och pengarna blev nästan som en talisman...
"Det är ju bara papper. Vem bryr sig?
Varför gör människor allt de gör för nåt så meningslöst?"
Brandkåren gav Biggins första hjälpen.
Han låg orörlig på marken, som om han var död.
Brandmannen såg på mig och gjorde...
Han gjorde tummen ner. "Fan, jag har dödat nån", tänkte jag.
Jag tog ett djupt andetag. Det hade jag aldrig funderat på.
Jag hade varit med om en skjutning, men ingen eldstrid som det här.
Jag tappade medvetandet till och från.
Jag minns att Mike Magan öppnade ett av mina ögonlock
för att se om jag levde.
Jag mindes att jag kände mig lättad över att det äntligen var över.
Jag kunde släppa det nu. Jag behövde inte leva så här längre.
Det två skjutna männen greps och fördes sedan till sjukhus.
En man är ännu på fri fot.
Dussintals poliser, FBI-agenter, hundförare
och även insatsstyrkan kallades in för att leta.
Det är läskigt att nån är på fri fot. Han kan vara var som helst.
Jag följde ambulansen till Harborview-sjukhuset.
Brottsplatsen fick vänta. Jag ville tala med Steve
och få veta vem vi letar efter.
Det här skulle få ett slut nu.
I väntrummet på sjukhuset ställde Shawn Johnson frågor till mig.
Ni kan ju föreställa er. Jag hade blivit skjuten och där var vi.
Scott var på rymmen, om han ens levde.
Biggins kunde dö.
Jag tänkte inte klart.
Jag försökte skydda mig själv.
Efter två timmar berättade Steve Meyers att det var Scott Scurlock jag sökte.
Scott Scurlock var Hollywood.
Seattlepolisen.
- Jo, de genomsöker vårt kvarter. - Ja.
Nån bankade precis på vår dörr.
Det finns en övertäckt kanot där.
Nån kanske borde kolla den.
Jag såg ingen,
men man kan lätt gömma sig under mitt trädäck.
Jag fick höra att polisen knackade dörr hela natten och hela dagen
i jakten på ledtrådar. De kammade noll.
Jo, det kryllar av poliser och helikoptrar här...
Okej, då ska du stanna inomhus
och försöka att inte belasta nödlinjerna med samtal.
Att Hollywood kom undan gjorde mig arg,
för vi hade lagt så mycket jobb på att gripa honom.
De enda orden jag hade i skallen var: "Fan. Allvarligt?"
Hollywood var ju där. Hur kom han undan?
JAKTEN PÅ HOLLYWOOD
De följande timmarna
gick jag omkring i spänd väntan innan personsökaren pep.
Jag tror att den där bankrånaren gömmer sig i min husvagn.
Varför tror du det?
Jag såg nån där inne fast den är låst. Ingen ska vara där.
Det var min gamla partner. Han sa:
"Den misstänkta är omringad i närheten av skjutningen."
- Var det en man eller en kvinna? - Jag såg bara mörkt hår.
- Hur länge sen var det? - Alldeles nyss.
Polisen ryckte ut till husvagnen.
De bankade på dörren och försökte kika in. Genom en ruta sprutar de in pepparsprej.
Kort därefter hörs ett pistolskott.
Polisen öppnar eld mot husvagnen.
Jag har fått höra att polisen avfyrade 76 skott mot husvagnen.
God kväll. Flera familjer har fått avbryta thanksgiving-firandet
på grund av ett polisingripande mot bankrånaren Hollywood.
Vinden verkar ha vänt för den framgångsrika bankrånaren Hollywood.
Jag kom dit samtidigt som Seattle-polisen.
De hade pansarbilar och fixade en ledningscentral.
Vi hade helikoptrar och pansarfordon.
Det var säkert ett par hundra poliser där. Jag har aldrig sett en så stor insats.
Det var thanksgiving.
Alla var hemma med sina familjer och kunde följa vad som pågick på tv.
Hela kvarteret kom ut och tittade,
liksom andra som bodde i närheten.
Folk vill följa det som händer,
särskilt när det är som taget ur en film och så nära deras hem.
Det var ett lugnt område i norra Seattle,
och så var insatsstyrkan där med hundratals poliser.
Allt sker på thanksgiving, en thanksgiving som få lär glömma.
De sista gästerna skulle precis gå när faster Helen ringde från Seattle.
Hon var hysterisk.
Toppnyheten idag...
Seattle-nyheterna pratade bara om polisens eldstrid
med en skurk vid namn Scott Scurlock.
Insatsstyrkan hade omringat en husvagn i nån kvinnas trädgård.
Då satte jag mig ner
och utbrast: "Oj."
Det kändes ofattbart
att han hade rånat banker i fem år.
Folk är fortfarande ute.
Helgfirandet avbröts av polisens jakt
som har pågått i mer än 24 timmar.
Polisen och FBI-agenterna har avvaktat med dragna vapen och förhandlare på plats.
Dödläget höll i sig.
Vi visste att skott hade avlossats.
De hade bankat på dörren och försökt få kontakt med honom.
De ville att det skulle sluta på rätt sätt och tänkte inte ta några risker.
Efter två timmar utan några svar bestämde vi oss för att gå in.
Jag gick in med insatsstyrkan.
Vi hittade en kropp under bordet.
Jag hade en bild med mig och såg ner.
Det var Scott.
Då visste jag att det var... Att han var fast.
Han hade tagit livet av sig.
Skottet som hördes var från att han sköt sig själv.
God kväll.
En misstänkt bankrånare dog igår vid ett polisingripande tog livet av sig.
Scott Scurlock, eller Hollywood, hittades död i en husvagn igår...
Jag vaknade morgonen därpå på sjukhuset. Tv:n stod på
och nyheterna handlade bara om oss.
De nämnde mig och att Scott Scurlock från Olympia i Washington var avliden.
En självförvållad skada.
Jag tittade på det och sa...
"Tack och lov."
Eldstriden var slutet,
inte bara på våra bemödanden, utan också på livet jag levde.
Vi var som två kometer som förenades
och började flyga genom jävla universum,
och så bara small det. På en sekund var all borta.
Den tiden var en prövning för mig på alla sätt och vis.
Jag tänkte på mina barn när skjutningen började,
och undrade om det var rätt av mig att jobba med det här
när det finns en massa annat jag kan göra inom FBI.
Det går inte en dag utan att man tänker på det.
Det enda jag skulle fråga honom är nog varför han tog sitt liv.
Och jag kan citera Mark Twain. Han sa att han aldrig önskat livet ur nån,
men att han läst en del dödsrunor med glädje.
Det jag sörjer mest med utredningen
är att jag aldrig fick en chans att prata med Scott öga mot öga.
Om jag hade suttit i bilen som ledde jakten...
Hade jag då gjort som Mike och skjutit? Nej.
Man kan alltid ta fast honom en annan dag. Allvarligt.
Hela familjen blev förkrossad. Det var som en dubbelsmocka.
"Vänta. Vad hade han gjort? Hamnade han där?"
Pappa avgudade Scott och blev förkrossad.
Vi förlorade både honom och den vi trodde att han var.
Jag saknar att älska honom.
Jag saknar att bli älskad av honom.
Han älskade mig verkligen. Det råder det ingen tvekan om.
Och jag älskade honom, oavsett hurdan han var.
Antalet hemligheter han hade om livet han levde var så stort.
Om han hade kommit ut ur husvagnen med händerna uppe,
hade han tvingats möta hela sin värld.
Och de sista tio åren tror jag att han visste
att valen han gjorde ledde in i en återvändsgränd.
Jag fick ett samtal.
"Scotty har dött. Han dog i ett bankrån."
Jag tänkte att han dog när han försökte stoppa rånaren. Han var hjälten.
Så jag frågade. "Men hur dog han, då?"
Svaret jag fick var att han var rånaren.
Det var som om hjärtat och hjärnan exploderade.
När jag satt i fängelse fick jag besök av Mustang 4-5 gånger.
Hon kom alltid på årsdagen, dagen före thanksgiving.
Hon tänkte jämt på Scott.
Sen skrev hennes syster att hon hade tagit sitt liv.
Hon stod inte ut med allt hon varit inblandad i med Scott och mig,
och att han plötsligt var död och att jag satt inne
medan hon själv gick fri.
Inom sig gick hon inte fri. Det kändes nog inte som det.
Steve Meyers, som gick på Shakespeare-pjäser med mig och min man...
Han åkte i fängelse.
Och Mark Biggins.
Känslig kille. Poet. Gitarrist.
Han åkte in. Det var ofattbart.
Folk sa: "Kände du killen i trädkojan? Kände du Hollywood?"
"Nej", sa jag. "Jag kände Scott Scurlock."
Scott och jag pratade om det flera gånger.
"Vad ska du göra om vi åker fast?"
Han sa alltid: "Jag tänker inte åka in. Jag tänker gå mot det vita ljuset."
Jag har läst offrens vittnesmål
och det var en del kassabiträden och bankkunder
som blev traumatiserade av det vi gjorde.
Det beklagar jag verkligen.
Scott hade en tröja med texten: "Lev fritt eller dö."
Han lade många år på att försöka leva fritt.
Men i slutänden dog han utan att vara fri.
Efter hans död dog trädkojan inom ett år, eller ett och halvt.
Det förföll.
Trädkojan och Scott delade själ. De kunde inte skiljas åt.
Scotts död blev kojans död.
Och så måste det vara.
När jag blev frigiven återvände jag till trädkojan.
Det var som ett skeppsvrak. Det var bara en hög med virke.
Jag strödde en del av Scotts aska där och tog farväl.
Jag har läst hela min dagbok och den känns som nåt ur det förflutna.
Jag känner mig som en annan människa.
Så mycket har hänt att det inte går att skriva ner allt.
Mitt sinne verkar ha längre till marken än min kropp.
Jag är upprymd, men rädd.
Det är dags att börja om.
MELLAN ÅREN 1992 OCH 1996 RÅNADE HOLLYWOOD-BANDITERNA 19 BANKER.
DE STAL ÖVER 2,3 MILJONER DOLLAR.
1997 DÖMDES STEVE MEYERS OCH MARK BIGGINS TILL FÄNGELSE I 21 ÅR OCH TRE MÅNADER.
INGA ANDRA MEDHJÄLPARE ÅTALADES.
Undertexter: Love Waurio