Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Acesta e un jaf armat. Îndepărtați-vă de ghișee!
A fost cel mai prolific jefuitor de bănci din Pacificul de Nord-Vest.
Își tot schimbă deghizările.
Pare că joacă într-un film și jefuiește bancă după bancă.
Trei sau patru bănci la rând, în aceeași seară.
FBI-ul obișnuiește să dea porecle jefuitorilor de bănci.
A lui era „Hollywood”.
I se potrivea,
mai ales când am aflat că îl inspira Bodhi din La limita extremă.
De ce să slujești legea când poți s-o stăpânești?
Deschizi tu seiful sau să o fac eu?
I-a reușit timp de patru ani. De asta a devenit prioritatea noastră.
Nu era un jefuitor de bănci prost.
A fost printre cei mai periculoși infractori
cu care m-am confruntat. Era profesionist.
Voia să distrugă orașul Seattle. Și chiar era în stare să o facă.
Știau că acumulase câteva milioane.
Se simțeau umiliți.
Când a intrat în filiala din Lake City,
a trecut pe lângă afișul cu el.
Nu vă panicați, e un jaf. Îndepărtați-vă de tejghea!
Totul a decurs conform unui scenariu de film.
E machiat, are perucă...
Are un pistol de 9 mm.
Cel mai prolific jefuitor de bănci din țară.
E numărul unu pe lista celor mai căutați.
Nu reușeau să-și dea seama cine era
și care era următoarea lui țintă.
E cumva o fantomă?
Cum reușește să ne scape?
CUM SĂ JEFUIEȘTI O BANCĂ
SEATTLE ÎNCEPUTUL ANILOR 1990
Hollywood era un caz unic pentru noi în Seattle.
Dovezile indicau că îi erau familiare măsurile de securitate.
Știa exact cât timp avea până să iasă de acolo.
Era un jefuitor de bănci isteț.
A devenit prioritatea noastră
când am devenit supervizorul brigăzii speciale.
Shawn Johnson era agentul FBI care conducea ancheta.
Știa absolut totul despre Hollywood.
E jefuitorul care a furat cei mai mulți bani.
Hollywood era jefuitor profesionist.
Și-a rafinat metoda, și-a perfecționat-o.
Cred că opera cu mare plăcere.
O făcea și pentru bani, dar cred că îl atrăgea provocarea.
Când l-am desemnat pe Mike să conducă ancheta din cadrul poliției,
știam că vom avea o relație cu scântei.
Eu și Shawn eram diferiți ca ziua și noaptea, apa și uleiul.
Partenerul meu de atunci a rezumat totul.
„Shawn Johnson era focul, Mike Magan era canistra cu benzină.”
Am auzit o descriere îndoielnică. Eu aș fi fost creierul, iar el, pumnul.
Nu sunt de acord 100%,
dar îmi asum partea cu creierul.
Ellen Glasser era un supervizor foarte talentat
care credea în metoda „Nu complica lucrurile”.
Fiind una dintre primele femei agent în FBI,
să pot să supraveghez departamentul de infracțiuni violente
a fost un lucru extraordinar.
Nu doar că aveam un post foarte tare,
însă eram binecuvântată și cu patru copii.
Uneori simțeam că am două personalități.
Mulți îmi spuneau Agenta Mamă.
În anii '90, Seattle trecea printr-o tranziție majoră.
Era un oraș cu două companii, Weyerhaeuser and Boeing.
Lor li s-a adăugat Microsoft
și apoi restul companiilor-satelit.
Bezos de la Amazon, Starbucks se extindea foarte rapid.
Au intrat foarte bani în Seattle.
Apăreau tot mai multe bănci.
Nu făcusem legătura
dintre valul financiar și avântul tehnologic.
Era câte o bancă în fiecare magazin
și la fiecare colț de stradă.
În statul Washington, numărul jafurilor bancare e în creștere.
I-am spus soției să nu intre în bănci din Seattle. Erau expuse.
Trei bărbați au intrat în US Bank din Woodinville cu o pușcă...
Bărbatul intră în bancă
și îi dă un bilet casierei, cerând-i bani.
Erau multe jafuri bancare în Seattle.
Nu știu dacă seară de seară, dar erau multe.
Să luăm legătura cu Debora Horne.
Da, David. Acum câteva momente...
Seattle era un loc interesant.
Începuserăm să ne formăm o identitate
și eram cunoscuți la nivel național.
Aveam Nirvana, deci aveam stilul grunge.
Grunge oglindea, din punctul meu de vedere,
frustrarea resimțită de oameni
în urma schimbărilor la nivelul comunităților.
Grunge era un stil anti-corporatist,
se opunea mărcilor și celebrității...
LOCUITOR DIN SEATTLE
Nu ne păsa și nimeni nu voia asta.
Lumea era pe bună dreptate contra sistemului.
Detestau opresiunea, colonialismul
și atacul asupra drepturilor omului și mediului.
Să jefuiești o bancă și să scapi? Era idealul lor.
A jefuit 14 bănci în Seattle din iunie 1992 încoace.
E isteț.
Al naibii de isteț!
Era gestul suprem de revoltă.
- E dl Hollywood. - Hollywood, da.
Știam că era un tip cu multe deghizări
care jefuia bănci, dar nu rănea pe nimeni. Nu trăgea cu arma.
Pare foarte îndrăzneț.
Unii dintre ei îl susțineau și aminteau de Robin Hood...
PRINȚUL HOȚILOR
Idealul jefuitorului de bănci vine de la Robin Hood.
Fura de la bogați și dădea săracilor.
Nobil din partea lui!
Era o legendă în rândul jefuitorilor de bănci.
Însă ne-am înșelat amarnic în privința identității lui.
Salut, amice!
Un bărbat la bustul gol!
Întoarce-te!
Hai, băieți!
- Încă filmezi? - Da. Filmăm toată călătoria.
Ține camera nemișcată.
Ușor de spus.
Cum puteți vedea, suntem în inima pădurii.
Nu e prea multă lumină.
- Bine, Tarzan. Ce vrei să faci? - Să urc.
- Să urci? - Da.
Intrăm pe domeniul lui Scurlock.
La ce înălțime suntem?
- 22 de metri. - Deasupra a ce?
Deasupra cedrilor.
Acolo.
Spune-ne o poveste.
Cât ți-a luat? Care e povestea?
Am clădit-o cam în două săptămâni.
- Două săptămâni? Doamne! - Șase nivele.
58 de tone de lemn.
A fost ceva de muncă. Am mâncat și m-am apucat.
Bine.
Mi-a luat cam... nu știu.
- Trei sau patru luni? - Trei sau patru luni.
Casa din copac era un loc uimitor.
Acolo te retrăgeai din tumultul societății.
PRIETENA LUI SCOTT
Prima oară când am mers acolo, mi-a deschis Scott.
Nu avea pe el decât centura cu scule.
Nu mi se mai deschisese ușa așa, dar am reacționat absolut normal.
PRIETENA LUI SCOTT
Era mobilă ca într-o casă obișnuită.
La capătul platformei avea toaletă și duș.
Era o baie adevărată,
dar totul era în aer liber.
Era construită în jurul a șapte copaci și era foarte solidă.
Era din scânduri de cedru și avea ferestre panoramice.
Era o casă în copac extravagantă.
Avea un aragaz uriaș,
pe care l-am cărat pe scări în sus,
20 m, până la primul etaj.
Fratele meu era bun prieten cu Scott
și a spus că mă angajează să-i construiesc casa. Am acceptat.
Am muncit în condiții ireale.
Atârnam legați de glezne
ca să batem cuie și să prindem șuruburi.
A fost extrem de periculos, dar nu ne păsa.
SCOTT STĂ LA BIROUL SĂU.
Casa din copac oglindea personalitatea lui Scott.
Era în siguranță. Era portul lui. Era ancora lui.
Era liber de toate cele.
Stau la biroul meu, la 40 m înălțime.
JURNALUL LUI SCOTT
Platforma se extinde ca o jupă de balerină.
E destul de lată cât să te scalzi în razele soarelui,
chiar să ațipești dacă nu te temi să cazi în gol.
Ce faci, amice?
Îmi place să stau pe margine și să admir muntele Rainier.
Spune ceva.
Mă încearcă o senzație de exaltare.
Vreau multe de la viață.
Voi rătăci mult înainte să-mi găsească locul hărăzit.
Mintea mi-e un copil neascultător scăpat de sub control.
Va trebui să-l prind.
Toți îl iubeau pe Scott.
PRIETENUL LUI SCOTT
Toți iubeau casa din copac. Cei doi erau legați.
Ne-am înțeles din prima la școală.
Eram plini de energie. Eram spirite sălbatice și libere.
Ne plăcea să bem bere.
Mark Biggins e un personaj interesant. A urmat cu Scott colegiul Evergreen.
Cei care mergeau la Evergreen erau cumva inadaptați.
Inclusiv eu.
Erau progresiști.
Nu eram doar niște consumatori de droguri și de alcool.
Totul era foarte real. Cântam la tobe și consumam ciuperci psihedelice.
Era o comunitate foarte strânsă.
Soarta ne-a adus împreună.
Scott era un spirit sălbatic și liber.
Era peste colegii de la Evergreen considerați spirite libere și sălbatice.
Mark are un suflet sensibil și blând.
Cânta la chitară și scria poezii.
Însă nu îi era foarte ușor.
Cred că Scotty chiar l-a ajutat.
L-am sunat și i-am spus:
„Căsnicia mea s-a încheiat. Nu știu ce să mă fac și unde să mă duc.”
A spus: „Vino aici. Mută-te la mine!”
Mark Biggins era un tip voinic.
Fuma Chesterfield fără filtru. Câte un pachet sau două pe zi.
Bea whisky ca apa. Asta îi lega pe el și Scott.
Biggins îl băga pe Scott sub masă.
Am locuit mulți ani în casa din copac. La fel și fiica mea.
Ne băteau străini la ușă
și spuneau:
„Am auzit că e o casă în copac grozavă.”
Sau: „Putem s-o vedem?” Trebuia să-i refuzăm.
A trebuit să încropim o portiță pe cărare.
Casa din copac nu a fost construită doar de Scott,
cu toate că așa s-a scris în multe locuri. La casa aceea au lucrat mulți oameni.
Scott, fratele meu, nu avea de gând să se lase vreodată controlat.
Era dependent de adrenalină și de provocări.
SORA LUI SCOTT
Ne aflăm la 18 metri înălțime și...
e prima oară când fac asta.
Va face o cățărare de 30 de metri cu capul în jos.
Când ești gata, Rambo sau Tarzan!
Voia doar să ajungă tot mai sus și avea nevoie de provocări tot mai mari.
Dacă alunecă acum, cade în gol...
18 metri.
E greu!
Ți-am spus că e periculos.
Era un aventurier.
Iubea viața și își dorea lucruri și experiențe noi,
însă a făcut anumite alegeri cruciale
care l-au pus pe o cale fără întoarcere.
Cercetările mele m-au adus pe căi greșite,
ajungând în zone nepotrivite pentru dezvoltarea mea spirituală.
O voce îmi spune foarte clar:
„Nu uita de ce ești aici.”
Înțeleg, dar nu voi schimba direcția.
Urmărea mereu un țel propriu.
Când l-am cunoscut, își dorea o diplomă în Medicină,
dar a renunțat odată ce a ajuns în laboratorul de chimie
și a întrevăzut ocazia de a face mulți bani.
FACULTATEA EVERGREEN
A fost primul om din viața mea care știa să facă metamfetamină.
Pătrundea noaptea în laborator prin tuburile de aerisire.
A fost descoperit de profesori și l-au dat afară din campus.
I-au spus că nu vor să-l mai prindă acolo.
Era capabil să devină doctor.
DICȚIONAR MEDICAL
Îi lipsea un curs ca să-și ia diploma în chimie și biologie.
Ar fi putut urma Medicina. Dar nu și-a dorit asta.
Nu îl reprezenta, iar el știa asta.
Și a continuat pe acel drum.
S-a dezvoltat și a început să producă mult.
Avea un produs de-o mare puritate.
Dacă-l încercai, descopereai că era incredibil.
Se știa că producea marfă de cea mai bună calitate.
PRIETENUL LUI SCOTT
N-am auzit pe cineva să spună că altcineva făcea drog mai bun.
Scott consuma metamfetamină cu mare moderație.
Se bucura de ea și îl ajuta să fie creativ.
Mai târziu, a cumpărat un teren pe care era un hambar.
M-am dus să-l renovez.
În podul hambarului, și-a amenajat un laborator.
Căpitanul Pat era șeful. Era omul cu banii.
Se întâlneau doar în pădure.
Acolo avea loc tranzacția.
Pe 82 kg, căpitanul Pat îi dădea lui Scott două milioane de dolari.
Pat l-a introdus pe Scott în lumea drogurilor.
Căpitanul, cum își spunea Pat,
vindea marfa în Barstow celor din Hells Angels.
Și Scott venea la casa din copac
cu cutii pline de bancnote de 20.
Stăteam cu el să le numărăm toată noaptea.
Dar lucrurile au devenit foarte periculoase.
Pe Căpitanul Pat l-a ucis în somn cineva care voia să-l jefuiască.
Vestea l-a dărâmat pe Scott.
Dar așa e în lumea aceea, iar el nu voia să se amestece.
Atunci, a renunțat.
Drogurile erau doar o sursă de venit.
Când a renunțat, i-a trebuit o nouă metodă de câștig.
Atunci, în anii '90, La limita extremă a fost un prim film cu jefuitori.
Minutarul spune că putem începe.
Scott se uita la filme ca să se inspire.
Ura băncile și firmele de asigurări.
Se pare că toți le urau atunci.
Jos, idiotule! Banii sunt asigurați. Nu merită să mori pentru ei.
Căuta întruna un mod de-a învinge sistemul.
- E un căutător adevărat. - Ce caută?
Cel mai mare val.
Îi plăcea în film individualismul și temeritatea lui Bodhi,
fie că jefuia bănci, fie că făcea surf pe valuri zbuciumate.
Când a renunțat să facă droguri,
și-a spus: „Mă fac jefuitor de bănci.”
Mulțumesc, doamnelor și domnilor. Nu uitați să votați!
25 IUNIE 1992 BANCA SEAFIRST DIN MADISON PARK
Prima bancă jefuită de noi...
a fost doar o idee pasageră.
Cum să procedăm? Putem scăpa basma curată?
Scott i-a zis lui Mark înainte de jaf: „Tu nu spus nimic. Asiguri doar ordinea.”
„Bine, șefu'.” Așa-i spunea el.
O prietenă ne-a lăsat la un cvartal de bancă.
Trebuia să ne aștepte într-un loc stabilit dinainte.
AICI NE ÎNTÂLNIM REZERVĂ
Urma să așteptăm să vină un client al băncii
și să fugim cu mașina lui.
Biggins și-a pus masca de Ronald Reagan.
Rock-and-roll!
Scott a intrat primul.
El urma să anunțe jaful,
iar eu veneam să mă asigur că nu pleacă nimeni.
A fost foarte speriat.
Nu-mi venea să cred că se întâmpla
și că o făceam.
Biggins, cu arma în mână, zice: „Toți la pământ, nenorociților!”
Scott se întoarce și spune: „Toată lumea sus! În picioare!”
Nu voia ca trecătorii să vadă oameni la pământ.
Cred că Scott le-a zis să stea jos.
Toți erau la pământ când am intrat eu.
Atunci când ești într-o mașină și pierzi controlul,
totul încetinește.
Asta am simțit în bancă.
Totul era cu încetinitorul.
Când a venit timpul să plecăm, Scott zice: „Mark, ai cheile?”
Mi-a spus pe nume.
M-am aplecat și am zis: „Dle, îmi dați cheile de la mașină?”
Bietul om era foarte speriat.
Era o mașină nouă. Nici n-am auzit că pornise.
Atunci, a oprit lângă noi altă mașină.
Și Scott zice: „Cred că a pornit.
Bagă în marșarier și să plecăm.”
Am pornit prin Suburbia.
Am ajuns la locul stabilit, dar duba lipsea.
Prietena mea se panicase și plecase la punctul B. Aveam o rezervă.
Am luat-o la fugă peste un teren de golf.
Auzeam sirenele mașinilor de poliție.
Prietena mea era acolo, parcată unde trebuia.
A fost o comedie a erorilor.
Nu știu cum de nu i-au prins.
Atunci m-am gândit la posibilele indicii pe care le lăsaserăm.
Am folosit duba lui Scott. Dacă cineva reținuse numărul,
m-am gândit să vor apărea în orice clipă.
La un moment dat, m-am ridicat și am zis: „Nu mai fac asta.”
Și Scott: „Ești sigur? Hai să mai facem un jaf chiar acum!”
După jaf,
Biggins s-a speriat și a plecat în Montana.
Dar greșelile l-au făcut pe Scott să gândească mai bine lucrurile.
Și-a spus că se ocupă singur de bănci,
dacă totul e controlat afară.
De asta a venit la mine.
Avea o abordare foarte analitică.
Eu eram mai artist, improvizam.
Mă ocupasem cu sculptura în Europa. În Germania și Norvegia.
Pe mine nu mă interesau băncile.
„Super. Sparge-le.
Ia până la ultimul sfanț din bancă.
Pe mine nu mă deranjează.”
Dar nu-mi imaginam s-o fac eu. Mi se părea o nebunie.
Dar e vorba de Scott. E un tip convingător.
A zis: „E cel mai ușor lucru. E ca și cum ai lua bomboane de la copii.
Putem face milioane așa.”
Dar, cum spunem mereu,
nu te învață nimeni să jefuiești bănci.
Ce am făcut eu și Scott
e cel mai creativ lucru din viața mea.
Depășește experiența artistică.
Când găseam banca perfectă mă simțeam euforic.
E ca și cum ai găsi o bucată de marmură perfectă pentru imaginea
pe care vreau s-o sculptez.
Stătea și o observam din apropiere.
Notam ora sosirii mașinilor blindate.
Livrările erau importante,
fiindcă atunci sunt cei mai mulți bani în bancă.
Dacă era vară, lăsam geamurile jos.
Ascultam Bach sau jazz.
Ascultam toată ziua frecvențele poliției.
Și urmăream patrulele din zona băncii,
ca să știu când ar veni, și notam totul.
În cazul mai multor bănci,
polițiștii aveau un traseu de patrulare constant.
Veneau la anumite momente din zi.
Aflam aceste trasee pentru ca, la cinci minute după ce poliția pleca,
să putem acționa.
Luni la rând străbăteam străzile, supraveghind.
Nu poți jefui o bancă cu o mască tâmpită pe figură.
E ridicol.
Așa că am făcut măști sintetice ca la Hollywood.
Ne interesau doar anumite aspecte: nasul, bărbia, obrajii.
Purtam șepci D.A.R.E. din nouă motive. Când le văd, oamenii te cred polițist.
Dar și să facem în ciudă poliției. „Uite-mă, aici sunt. Provoacă-mă.”
Când l-am văzut prima dată așa, ieșea din pădure.
Am încremenit locului.
Mi-am zis: „Dumnezeule mare. Ce mama naibii e asta?”
Dacă-l vedeai, nici în ruptul capului nu ziceai că e Scott Scurlock.
Mă simt transformat într-un fel straniu și magic.
Mă schimb rapid în această etapă din vieții.
Mă simt alt om.
14 AUGUST 1992 BANCA SEAFIRST DIN MADISON PARK
Primul meu jaf bancar
a fost la banca pe care o jefuise deja cu Mark.
Când jefuiești o bancă, sunt importante
primele 15 secunde, când nimeni nu știe ce se întâmplă.
Iar el arăta ca o persoană cu boală de piele.
Așa că oamenii își fereau privirea de la el.
Cu ce vă pot ajuta?
Ăsta e un jaf. Nu mișcă nimeni.
Scotea arma cu dezinvoltură.
Niciun om întreg la minte nu l-ar fi refuzat.
Voi doi! Puneți banii în geantă. Păstrați-vă calmul!
Eu stăteam cu scanerul și stația.
Atât făceam.
Eu nu riscam nimic. Aveam un alibi.
Prezența mea era justificată. N-aș fi fost prins,
decât dacă trebuia să-l chem din bancă.
Partea frumoasă
era să creăm și să dezvoltăm un jaf
care să decurgă fără probleme, în siguranță,
cu rezultatul scontat de noi,
adică să luăm banii.
N-am vorbit tot drumul.
Ne-am întors la casa din copac, am numărat banii
și aveam doar cinci sau zece mii.
JAFUL NR. 2 8.124 $
Am zis că e de râsul curcilor. „Cine riscă pușcăria pentru așa ceva?”
POLIȚIA SEATTLE SECȚIA DE NORD
La începutul anilor '90, am arestat primul jefuitor.
Mi-am zis: „La naiba, parcă aș împușca pești în baltă.”
N-o spun ca să mă laud,
dar într-un interval de cinci sau șase luni,
rezolvasem aproape 80 de cazuri. Am început să mă simt dependent.
SUSPECT DE JAF, PRINS
Am fost repartizat în brigada specială de crime violente a FBI.
La primele jafuri, Hollywood ne-a scăpat
din cauza capturii mici.
Când un suspect urcă pe tejghea și se agită
ca să preia controlul
și fură Cadillacul unui bătrân,
e clar că sunt idioți ageamii.
Probabil că s-au întrebat: „Cu ce greșim aici?”
JAFUL NR. 3 PRADĂ 9.613 $
Am zis: „Scott, n-o să fac asta pentru 10, 15, 20 de mii de dolari.
E-o prostie.
Fie procedăm corect și golim seiful, fie plec.
Nu vreau să mă amestec în joaca asta.”
Zice: „Nu putem, pentru că nu am informații.”
Așa a angajat-o pe Mustang.
Mustang era o tânără specială. N-am mai cunoscut o femeie ca ea.
S-a angajat drept casieră la Banca Seafirst.
A obținut manualele și toate protocoalele bancare
pentru casieri, pentru seifuri, pentru livrările cu mașini blindate.
După ce am obținut informațiile de la Mustang,
am știut că putem acționa.
19 NOIEMBRIE 1992 BANCA SEAFIRST, HAWTHORNE HILLS
Știam din protocol ce să spunem.
Nu e o glumă. Acesta e un jaf.
Bancherilor le vorbești în anumiți termeni.
Așa, ei știu că nu ești amator.
Cine răspunde de seif?
Eu.
Scott era fenomenal la asta.
Putea controla mulțimea
și să se ocupe de seif în același timp.
Repede.
Vrea să fie calmi.
„Du-te și deschide seiful. Nu e nicio problemă.
Nu-ți face griji. Totul va fi bine. Intru și ies imediat.”
Parcă ar fi intrat într-o catacombă fantastică.
Mai ai o geantă?
Toți la pământ!
Haideți!
Ajunși acasă, am oprit în spatele studioului.
L-am întrebat cum a fost. A zis că nu bine, a ieșit tot prost.
„La naiba!” am zis. „Glumești?”
Am intrat, a deșertat o geantă mare
și nu mi-a venit să cred.
A fost cea mai mare captură. A schimbat totul.
TOTAL 322.870 $
Nu doar pentru noi, ci și pentru FBI.
Am intrat în FBI în 1987.
La momentul anchetei Hollywood,
eram cel mai experimentat agent de la secția Seattle în jafuri bancare.
Încerc să-mi amintesc cazuri similare cu ce a făcut Hollywood,
de la golirea sertarelor,
la preluări armate și golirea seifurilor.
Nu-mi amintesc de nimeni care să fi urmat traseul ăsta.
Ancheta Hollywood semăna cu un puzzle.
Aveam mici indicii ici și colo și încercam să compunem imaginea.
Cred că lui Hollywood îi plăcea ce făcea.
La primele patru jafuri a furat mai mult decât un jefuitor obișnuit.
Apoi a început să spargă seifuri.
E riscant să golești seifuri singur,
fiindcă nu știi ce se întâmplă în restul băncii.
Ești mai expus și riscul de alarmare e mai mare.
Atunci a devenit mai sofisticat.
Și mai periculos.
Era provocator pentru el și voia să ne provoace.
Dar imaginea de ansamblu care era? „Cine e Hollywood?”
Ești gata?
Bun-venit la casa din copac! Intră.
Părinții mei au fost impresionați de casa din copac,
fiindcă tata adora să construiască.
Aici va fi sufrageria.
Era una dintre cele mai remarcabile construcții.
Erau impresionați de cine era Scott și de ce făcuse în acea zonă.
Am crescut într-o familie iubitoare.
Tata era pastor foarte iubit.
Mama era profesoară pentru copii cu deficiențe de învățare.
Eram copii de preot și, la naiba,
de la o vârstă foarte fragedă am vrut să dovedim lumii
că nu suntem niște sfinți.
Amândoi eram foarte aventuroși. Asta ne suda prietenia.
El avea o calitate diferită. Era neînfricat.
În Reston, Virginia, erau multe case de prezentare.
Noi știam cum să intrăm în toate.
Eu și Scotty am învățat să spargem încuietori.
N-am făcut-o ca să furăm ceva.
Am învățat
să ajungem de cealaltă parte a ușii.
Când a ajuns la adolescență,
a devenit tot mai secretos.
Îi spuneam maestrul dezinformării.
Nu te mințea verde-n față,
dar îți spunea ceva ce știai că nu e tocmai adevărat
sau omitea ceva.
Când a început să facă lucruri nebunești,
un lucru pe care l-a făcut pe la 15 sau 16 ani
a fost ca el și prietenul lui să fure o mașină,
cred că o dubă, de la o grădiniță locală
și să meargă la plajă.
Și au fost prinși.
Cred că acela a fost un punct de cotitură pentru tata, fiindcă a înțeles
că ceva se întâmplase cu Scotty.
A crescut, dar a rămas la comportamentul din copilărie și adolescență.
L-a rafinat și a mers mai departe.
Scott avea un traseu de parcurs.
Banca din Hawthorne Hills ne-a deschis o lume nouă.
Când ajungi la seif ești la un alt nivel.
În acel moment, când lăsam intenționat o mașină pentru poliție,
angajam pe cineva,
o femeie sau un tip care nu ne semăna deloc,
de 1,90 m înălțime și cu păr lung încâlcit,
îi dădeam o mie de dolari, el cumpăra mașina și mi-o aducea.
O dezinfectam cu diluant.
Punem pe bancheta din spate fire de păr de femeie.
Încercam să lăsăm cât mai multe piste false.
Uneori, poliția putea veni la bancă pe mai multe drumuri.
Așa că angajam un observator.
În două rânduri, rolul meu a fost de observator.
Mi-a dat o stație de emisie-recepție și mi-a zis să parchez.
Dacă apărea poliția urma să spun: „Vine mama”.
Atâta tot.
N-am ezitat să-l ajut pe Scott.
Era ceva între prieteni.
Metoda lui Scott era să jefuiască aceeași bancă de mai multe ori.
Nimeni nu va crede că te întorci
să repeți mișcarea după câteva zile.
TOTAL 551.244 $
Prima dată deșertam toți banii
și îi analizam la lumină ultraviolet.
Căutam bancnote marcate.
Cele noi erau cele mai periculoase. Aveau serii consecutive.
Pe aceleași le împrăștiam.
Încuiam echipamentul în butoaie militare,
pe care le îngropam.
Apoi duceam hainele în pădure,
unde le ardeam într-o groapă.
După aceea spălam banii.
Scott juca mult la pariuri sportive.
El s-a gândit la modul de spălare a banilor.
A fost creația lui. Una ingenioasă.
Pui aceeași sumă de bani
pe ambele echipe la cazinouri diferite.
Una dintre ele sigur va câștiga.
Așa că îți recuperezi toți banii,
mai puțin comisionul casei,
adică cinci la sută.
Noi nu pierdeam nimic, de fapt.
Scott a făcut multe cu banii lui.
Și-a trăit viața așa cum a vrut.
A călătorit, a văzut lumea, a cunoscut oameni.
Asta-i plăcea.
Am descoperit de curând virtuțile călătoriei solitare.
Am trăit cele mai tari experiențe când am fost singur.
Scott era categoric un om misterios.
Dispărea periodic.
Odată m-am gândit că poate era de la CIA, poate cultiva marijuana.
Nu l-am întrebat cum făcea bani.
Probabil era antreprenor. Nu știu. De aceea știa să construiască.
Am aflat că-l interesa să oprească exploatarea forestieră.
A lucrat cu Earth First.
Și făcea donații ecologiștilor.
L-am întrebat de ce o face, de ce aruncă banii pe hipioți.
Scott într-adevăr se vedea ca un fel de Robin Hood.
Asta era clar după cum obținea banii,
dar și după cum îi împărțea.
Știu că se considera un Robin Hood.
Mie și altora ne-a dat bani.
L-am văzut împărțind bani.
Da, ajuta oamenii.
Dacă le lipsea ceva, el le dădea câteva mii de dolari să-și cumpere.
Împărțea bani tuturor.
E o relație ciudată cu banii.
Nu i-ai câștigat, ci i-ai furat.
Cheltuiește-i cum vrei și obține alții.
Nu era Robin Hood.
Robin Hood era un idealist.
Fura de la bogați și așa mai departe.
Scott nu era așa.
Își ajuta cunoscuții
pentru ca în viitor, dacă voia ceva,
să-i sune și ei să nu-l refuze.
Indiferent de succesul operațiunii,
la un moment dat forțezi norocul
și nu iese întotdeauna așa cum vrei.
A trebuit să renunțăm la un jaf pentru că l-a recunoscut un client.
Am interceptat apelul și l-am anunțat.
S-a terminat. Să mergem.
La următorul, n-a urcat bine în mașină,
că a explodat punga cu vopsea și a aruncat totul pe geam.
Am găsit mașina la câteva străzi de bancă.
Am stat câteva minute în mașina aia.
L-am adulmecat.
Eram cel mai aproape de el până atunci,
stând în mașină și așteptând următorul jaf.
Am identificat foștii proprietari.
Așa am obținut portretele-robot
ale celor care cumpăraseră mașini.
Un psiholog criminalist pe care l-am adus să discute cu agenții implicați
a sugerat c-ar putea fi polițist.
Ne-am gândit la asta din cauza modului în care acționa când jefuia.
Detectivul Magan bănuia
că Hollywood putea fi polițist.
Shawn Johnson credea că Hollywood putea fi polițist.
Am crezut că e polițist? Nu.
N-am crezut teoria asta.
Am luat-o în calcul
și ne-am gândit că așa e mai periculos.
Am vrut să răspândim vestea, ca să rezolvăm cazul.
Am folosit presa
și asta a fost o parte a unui plan foarte atent croit.
V-am vorbit despre un jefuitor poreclit Hollywood.
E numărul unu pe lista celor mai căutați de FBI.
FBI l-a numit Hollywood din cauza deghizării.
A atacat peste o duzină de bănci în ultimii patru ani.
Povestea s-a schimbat radical
atunci când FBI a lansat porecla Hollywood.
Știam că le era greu să dea de urma lui.
Părea să fie un ciclu.
Ataca câte o bancă la șase luni și ne întrebam: „E tot Hollywood?”
Misiunea agentului FBI Shawn Johnson
e să afle orice se poate despre Hollywood.
Cred că vom începe de la ușă la ușă. Jumătate pe o parte, jumătate pe cealaltă.
Nu prea vedeai agenți FBI plimbându-se prin carter
și spunând: „Știți ceva despre acest jaf?”
Era extraordinar să vezi un agent așa deschis la minte.
În plus, era un indiciu că nu aveau indicii.
Poate voiam să-i transmit că-l caut.
Că exist și eu. Așa că am apărut la TV.
Majoritatea suspecților se urmăresc în presă. De fapt, cred că le place asta.
Am aflat de Hollywood
din articolul de două pagini cu Shawn Johnson. Spunea:
„Cine știe cine e și vrem să ne ajutați.”
- Porecla e Hollywood. - Îi zic Hollywood.
Hollywood e machiat...
Acel nume l-a influențat enorm.
I-a dat și mai mult avânt.
L-a entuziasmat.
Deși n-a spus-o sau recunoscut-o, dar știu că în sinea lui era mândru.
Credeam că va jefui din nou dacă primea atâta atenție.
27 IANUARIE 1995 BANCA SEAFIRST DIN MADISON PARK
Fiecare jaf era o ocazie de-a încerca ceva nou.
Încercam să ne dăm seama ce se aștepta FBI să facem când fugeam
și făceam exact pe dos.
Ca să pleci de la banca aleasă de noi
fie mergi pe Madison chiar în calea poliției,
fie ocolești tot lacul.
Am zis: „De ce nu urci în dubă și rămâi acolo?
Eu mă duc la un restaurant
și aștept acolo să treacă pericolul.
După ce pleacă poliția, mă întorc la mașină
și te anunț prin stație că poți să ieși.”
Avea o dubă. Am modificat-o ca să poată intra sub podea.
Nu l-ar fi văzut dacă o inspectau de afară.
I-am spus: „Scott, va fi o lovitură mare. Am avut un vis azi-noapte.
Vom avea peste un sfert de milion de dolari și vei scăpa cu bine.
Nu va fi o problemă.”
Am stat în restaurant 45 de minute bune.
Au venit patru sau cinci patrule.
Mă puteam uita pe geam
ca să văd când se elibera zona.
Am ajuns la fața locului și mi-am spus:
„Tipul ăsta e-un fel de fantomă? Cum ne poate scăpa așa?”
Cât a stat în dubă a observat
că respirația lui producea condens.
Dacă o vedeau polițiștii, își dădeau seama că era cineva acolo.
M-am dus la o vinotecă peste drum
și, când am ieșit, plecaseră toți.
M-am dus la mașină,
am scos stația și l-am contactat pe Scott. Am zis: „Să mergem, șefu'.”
JAFUL NR. 14 PRADA 252.466 $
TOTAL 938.077 $
Era un joc de-a șoarecele și pisica. Era clar că poliția era frustrată.
Nu-și dădeau seama cine era omul ăla.
Ce-și amintesc toți despre el
e cum dă comenzi și amenință că deschide focul.
Agenții FBI sunt frustrați
că Hollywood a scăpat de atâtea ori, atât de mult timp.
Se tem că va deveni violent înainte să fie prins.
Cred că asta a schimbat povestea lui Hollywood.
Până să înceapă casierii să ne spună
povești îngrozitoare, nu rănise pe nimeni.
Uneori era mai disperat.
A încercat să intre în seif.
Casierii nu erau acolo să-l lase și s-a enervat.
E zis: „E Crăciunul. Nu o să ucid.”
Și l-a electrocutat pe un angajat.
Deci era dispus să folosească arme.
Am văzut oameni plângând. I-au copleșit emoțiile.
Și încerci să-i calmezi ca să-ți spună ce s-a întâmplat.
Nu semăna cu niciun alt jaf
prin care mai trecuseră.
Nu știam în niciun moment
ce urmează să facă.
Era extrem de amenințător.
Jaful nu e o infracțiune fără victime.
Oamenii din bancă sunt traumatizați.
Casierii sunt traumatizați.
Când ai o armă îndreptată spre fața ta, când ești amenințat cu moartea...
Toate astea lasă o urmă.
Am fost jefuiți de 14 ori
și o dată ne-a jefuit Hollywood.
Avea o prezență impunătoare.
Le-a spus tuturor să nu miște și nimeni n-a mișcat.
E neobișnuit ca un jefuitor să dețină atâta control.
Nu uiți asta niciodată.
Îți poți continua viața, dar nu uiți niciodată întâmplarea.
Trebuie să putem face mai mult ca să-i oprim.
Cineva va fi rănit.
Credea că se simte minunat,
că trăiește viața la culme.
Dar să creadă că va scăpa basma curată
era o premisă falsă.
Când intri în lumea noastră,
nu știi ce consecințe vei avea de îndurat.
E imposibil.
După atâția ani de jafuri,
nu mai ești cel care erai la început.
Scott a început să fie stresat.
Nu mai era un om relaxat și fericit.
Acel om dispăruse.
Atmosfera la casa din copac s-a schimbat.
A devenit mai închis, mai izolat și socializa mai puțin.
PRIETENA LUI SCOTT
Scott mi-a cerut să locuiesc în casa din față ca să nu las oamenii să treacă.
Începea să ducă o viață tot mai izolată.
Voia să fie singur,
să nu vadă nimeni ce făcea.
După ce treci Rubiconul și începi să trăiești așa,
trebuie să-i minți pe toți despre orice.
Toți cei la care ții. Toți cei pe care îi întâlnești.
Încă merg în direcția greșită.
Încep lucruri și mă opresc înainte să obțin rezultate.
Multe femei mi-au simțit reticența.
Vreau doar să vreau? De aceea nu simt nicio satisfacție?
Odată am glumit cu el când l-am văzut cu anumite femei.
„Ce faci? Femeile sunt condimente pentru tine? Scutește-mă.”
E singur sau ce? Ai femei în pat?
Lucrurile nu se mai leagă.
De obicei, mă simt liber când mă gândesc la viitor,
dar acum încep să mă simt capturat.
Noroc!
A venit la ușă și mi-a zis că vrea să vorbim.
În timp ce stătea în fața mea,
a început să-i curgă șiroaie de lacrimi pe obraji.
A zis: „Suze, nu știu ce se întâmplă.
Dar, când mă uit în oglindă, nu văd chipul meu.
Ce e asta?”
Atunci am știut că are probleme.
Binele și răul se luptau în el și pierdea bătălia.
A început să bea tot mai mult ca să-și anestezieze anxietatea.
Dar Scott voia un act final, anume trei sau patru bănci,
una după alta, în aceeași seară.
Să luăm 10-15 milioane de dolari și gata. Eu îmi văd de drumul meu. Tu, de al tău.
Am găsit trei bănci.
Începi cu o bancă mică. Intri și ieși.
Nu-ți pasă de bani.
Vrei doar să atragi poliția spre acea bancă mică.
Apoi ataci o bancă mai mare.
Până ajung ei acolo, ești la a treia. Ce vor putea să facă?
Voiam să distrugem orașul Seattle.
Și chiar eram în stare s-o facem.
Începeam să fiu frustrat din cauza anchetei.
Găsiserăm câteva mașini de fugă.
Ne apropiam de el, dar nu destul.
Mă săturasem să aștept și să reacționez la jafurile lui.
Am început să analizez dosarele din urmă, să-i revăd modul de operare,
ora din zi, ziua din săptămână,
localizarea băncilor, câți bani lua.
Știam că e încrezut.
De aceea știam că se va întoarce cândva.
M-am pus să fac calculele.
Am socotit că spărgea aproximativ 21.000 $ pe lună.
Știind asta,
am prezis că va lovi într-una din trei zile,
anul viitor în ianuarie.
Știam că va reveni în unele locuri
care păreau ținte probabile.
Trebuia să-i așteptăm să revină
și noi să fim la locul și la momentul potrivite.
După ultimul mare jaf, am făcut pauză un an.
În sfârșit, plănuiam să atacăm trei bănci, dar ne mai trebuia un om.
Logistic, triplul atac era mai solicitant.
După primul jaf,
m-am ascuns în Montana.
Apoi a apărut Scott și m-a tras înapoi în joc.
Scott intra singur în bănci
și-i era greu să controleze oamenii.
Mi-a zis că trebuie doar să stau în lobby.
„Să nu iasă nimeni. Atâta tot.”
Trecuse un an de la predicția mea
că va ataca în trei zile din ianuarie.
Așa că, împreună cu un coleg,
am supravegheat băncile care puteau fi țintele lui.
În prima zi, nu s-a întâmplat nimic.
În a doua zi, nu s-a întâmplat nimic.
În a treia zi l-am așteptat acolo singur.
Când s-a întors Mark, am decis să atacăm de probă o bancă,
înainte să atacăm trei.
Primul meu jaf a fost foarte diferit de primul.
Mai bine controlat, mai organizat.
A fost mai mult o slujbă decât o aventură.
Am știut imediat pe baza descrierii: „La naiba, e Hollywood!”
Ataca o altă bancă la distanță de 1,5 km.
S-a întors cum spusesem, în a treia zi.
Mă apropiam. Eram cu câteva minute în urma lui.
„Nu luni, nu săptămâni. Doar câteva minute.”
Am pornit spre bancă. Asiguraserăm perimetrul.
Eu am ajuns al doilea la fața locului.
M-am uitat la Shawn Johnson, neînțelegând cum a ajuns atât de repede.
Am aflat că el și agenții FBI
desfășurau propria supraveghere în căutarea lui Hollywood.
I-a eliminat pe ceilalți din brigada specială.
Ceilalți ofițeri din brigadă credeau că fac un lucru nebunesc.
„N-o să se întoarcă,”
Îmi amintesc că asta ne-a însuflețit pe toți
să lucrăm la caz,
pentru că trecuse o vreme de la ultimul jaf.
Toți din brigadă credeau atunci
că se va întâmpla ceva rău.
Și spre meritul lui Ellen,
a văzut că ne cam scăpa cazul de sub control
și trebuia să-i punem capăt.
Hollywood era previzibil
în privința orei din zi și a băncii atacate.
Am făcut un plan de supraveghere,
sperând că un coleg de-ai noștri va fi pe stradă
când el va jefui o bancă.
Aveam nevoie de Poliția Seattle și de patrula lor specială.
Aveam nevoie de resurse aeriene.
Am adus și resurse FBI.
A organiza toate acestea a necesitat un efort herculean.
Ne-am angajat să combinăm toate aceste resurse
pentru o perioadă nedefinită.
Pe atunci, tehnologia Pro-Net era nouă.
Folosea dispozitive de urmărire atașate banilor.
Transmiteau semnalul spre turnuri.
Îți trebuia apoi un mecanism de urmărire a emițătoarelor.
Trebuia să le punem în multe patrule.
Am revăzut jafurile de până atunci
ca să găsesc ținte logice, bănci în care să pun dispozitive.
Am pus câte două dispozitive în cât mai multe bănci posibile.
Totul se reducea la timp.
Cu cât erau mai multe dispozitive în seif, cu atât aveam mai mult timp s-ajung acolo.
Dacă aleg între tine și un nenorocit
a cărui soție o vei face văduvă,
frate, ai să te duci la fund.
M-am uitat cu Scott la Obsesia, un film foarte intens.
Nu mișcă nimeni!
Scenele de jaf din film sunt perfecte.
Iar schimburile de foc ne-au speriat de moarte.
Mi-amintesc că ne-am privit reciproc.
„Doamne, dacă se întâmplă așa?”
Ăsta era jocul pe care îl jucam noi.
Era o posibilitate reală, care ne-a umplut de frică.
Ne temeam de moarte.
Cât timp am lucrat la acest caz,
am crezut mereu că e o mare posibilitate
ca cineva să fie rănit.
Am mai fost în apropiere de jefuitori, ca agent FBI,
când colegi de-ai mei au fost uciși într-un schimb de focuri în Miami, în '86.
Într-un schimb de focuri de peste patru minute,
doi agenți speciali FBI au fost uciși și alți cinci agenți au fost răniți.
Poate nu știam cine e Hollywood,
dar știam că, dacă ne înfruntam cu el pe stradă,
nu renunța fără luptă.
La un moment dat, în toiul tuturor lucrurilor,
am avut un vis foarte viu.
Mă târam pe o plajă din apă.
Un rechin îmi smulsese ambele picioare.
Am luat visul ca pe un sfat.
Sfatul era să ies din schemă.
Îmi dădeam seama că Scott simțea că se pregătea ceva.
Am făcut drumeții pe Olimpici. Munții aceia erau speciali pentru Scott.
Era vremea noastră de pace.
Ne goleam mintea departe de oraș, de haos,
și mergeam acolo, în natură, și ne provocam.
În vârful muntelui Washington, Scott mi-a zis:
„Orice ar fi, lasă ca mâna ta să fie mâna sorții
și nu permite dușmanului să-ți dicteze soarta.
Asigură-te că tu controlezi ce faci cu viața ta.”
O bancă nu era suficientă pentru Scott. Voia să atace trei bănci.
I-am zis că e țicnit.
Am vorbit cu Steve și i-am zis:
„Ascultă! Cred că tipul e sărit de pe fix.
Plec în California și-ți sugerez să vii cu mine.”
Chiar s-a gândit s-o facă, dar nu voia să-l dezamăgească pe Scott.
Știam că trebuie să particip la ultimul jaf,
pentru că trebuia să existe un punct culminant.
Ultima oară când l-am văzut pe Scott, am avut un vis urât.
E vorba de un schimb de focuri.
Era în Seattle. Lumea fugea.
I-am povestit visul și s-a albit la față.
A inspirat adânc și a zis: „Poate n-o să mă mai vezi.
Cred că plec în Insulele Seychelles.”
Am zis: „Da? Dar o să te întorci.”
A spus: „Nu cred c-o să mă mai vezi.”
Pășesc în noapte și-i strig lui Dumnezeu să-mi comunice mesajul Său.
Dumnezeu nu răspunde și mă simt respins.
E un timp al durerii, al furiei și al resentimentului.
Unde naiba merg de aici, măreț călăreț alb înaripat din mintea mea?
Asta va fi ultima notație pentru mult timp.
Ne-am pregătit ani de zile să jefuim aceste bănci.
Cu două săptămâni înainte de Ziua Recunoștinței,
Scott a zis că e o veste bună și una rea.
Cea rea e că acum aveau emițătoare Pro-Net pe banii din seif.
Nu puteam fi mai rapizi ca ele și să respectăm planul inițial.
Trebuia să renunțăm la jaful multiplu.
Vestea bună e că atacăm banca de pe 125th Street.
Mustang ne-a spus că sunt între cinci și șapte milioane de dolari.
Am schimbat complet planul.
Dar trebuia să găsim urmăritoarele, și încă repede.
Am jefuit o bancă numai ca să exersăm.
L-am deghizat pe Scott cu o mască de schi.
Nu voiam să se știe că Hollywood ia urmăritoarele.
Am zis: „Du-te direct acolo. Nu-ți pierde vremea cu casierii!
Intră în seif, ia banii și, când ieși, vom avea urmăritoarele.
Așa vom afla cum le-au pus între bani.”
Emițătoarele erau puse între bancnote de 20 de dolari.
Le simțeai când frunzăreai teancul.
În scurt timp, am găsit două, pe care le-am aruncat pe geam.
După aceea,
am fost siguri că o putem face.
27 NOIEMBRIE 1996 AJUNUL ZILEI RECUNOȘTINȚEI
M-am trezit în Ajunul Zilei Recunoștinței din 1996.
Înainte să plec, îmi zice soția: „E ziua cea mare.
Azi îl prinzi pe Hollywood.”
Mi-am zis: „Păi, nu-s așa de sigur.”
Săptămâna de Ziua Recunoștinței e mereu scurtă.
Majoritatea nici nu vin la serviciu.
Ne-am trezit în Ajun.
Ne-am uitat pe geam. Ploua abundent.
Era o zi mohorâtă. Era frumos. Minunat.
O zi perfectă pentru ce făceam.
Eu curățam, pregăteam, făceam să fie totul perfect.
Ne-am dus să ne machiem, să ne putem protezele și perucile.
Nu ne-am spus prea multe.
Am intrat în studio. Scott scosese cutia de chitară.
Avea pe masă pușca de atac și arma automată.
Ideea era că, dacă se apropia o mașină de poliție,
luam automata, săream și trăgeam în motor,
scoțând din uz mașina de poliție.
Totul era în regulă.
Eram gata să urcăm în dubă și să plecăm spre Seattle.
Mustang stătea de pază pe deal.
E timpul s-o facem.
BANCA SEAFIRST FILIALA DIN LAKE CITY
Fuseserăm antrenați special pe cazul Banditului Hollywood.
Când a intrat în filiala din Lake City ca să ne jefuiască,
a trecut pe lângă afișul cu el.
Nu vă panicați. Acesta e un jaf.
Scott intră primul,
începe să-i pună pe toți la locul lor,
apoi intră Mark
și începe să-i dirijeze pe clienți.
Nici măcar nu ți-e frică.
Ai repetat în gând și ai mai făcut-o.
Așa că o faci.
Cel mai mare coșmar al meu. Nu un Hollywood, ci doi au intrat pe ușă.
Și lucrurile au luat-o razna.
Așa că am ridicat clema de pe bancnote, care declanșează alarma.
Cine se ocupă de seif?
Am zis: „Eu.”
Ne-am dus în spate.
Seiful se deschide cu o combinație specială,
care a activat o altă alarmă.
Voiam să vină acolo toți polițiștii din Seattle.
Și asta cât mai repede posibil.
La secție bătea vântul. Nu era nimeni. Becurile erau stinse.
Eram la birou și încercam să rezolv ceva.
Monitorizam frecvența poliției din Seattle,
când a dispărut tonul.
Și s-a auzit un piuit.
Au stat acolo două, trei, cinci minute.
Mustang nu ne transmitea nimic. Totul era bine.
Și atunci aud stația.
Doi suspecți au intrat în bancă cu șepci pe cap.
Haine lungi, verzi, cu fețele machiate puternic în alb.
Am auzit pe cineva la stație: „V-au văzut.”
Nu era calm.
Hai și ajută-mă!
Era furios. Voia să intre și să iasă.
Era serios.
Haide!
Am aruncat Pro-Net-ul în geantă.
În timp ce mă amenința cu arma,
mi-am spus: „O să se întoarcă să mă împuște?”
Mike vine repede, zicând: „E un atac la bancă. Cred că e Hollywood.”
Am fugit la mașină, am aprins farurile,
am pornit sirena și am pornit pe Second Avenue.
Am plecat de la birou pe la cinci, crezând că e gata ziua.
Am intrat în bucătăria de acasă și am auzit pagerul.
M-am uitat la el. Era Hollywood.
Scott era în seif de prea mult timp.
Dar apoi a ieșit valvârtej.
Avea o geantă mare, pe care am luat-o imediat.
În geantă erau 1.080.000 de dolari.
Atunci am auzit sirenele.
Și atunci am observat că era plin de polițiști.
Oriunde te uitai.
Scott îmi strigă: „Steve, ar trebui să renunțăm.”
„Ce naiba vorbești?” l-am întrebat. „Haide! La treabă. Scoate urmăritoarele.”
Conduceam mașina de parcă era furată.
Dispecerul-șef ne ținea informați clipă de clipă.
Doi suspecți înarmați.
Încercam să fiu atent la urmăritoarele scoase din bancă.
Avem semnale în clipa asta?
Cele de la Wedgwood și Lake City.
Urmăream dispozitivul.
Emitea din zone diferite, de la antene diferite, cald și rece.
Urmăream semnalul.
Scott strigă: „Am găsit unul!”
Mi-a dat două bancnote de 20 cu emițătorul lipit între ele.
L-am aruncat pe geam și am continuat.
Un ofițer s-a auzit la stație:
„Încep să am semnal puternic aici.”
Am ajuns acolo
și am găsit dispozitivul de urmărire aruncat pe jos.
Am zis imediat: „La naiba!”
Dar știam că mai era un dispozitiv.
Încă scotoceau în spate și am spus: „Biggins, concentrează-te.
Pune-te pe direcție! Nu te teme. Fă ce trebuie.”
Panica era mare din cauza larmei făcute de poliție.
Știam că ne vânează.
Luaserăm 1.080.000 de dolari din bancă
și era prea greu să găsim dispozitivele de urmărire.
Deodată, ecranul s-a luminat. Asta era! Începea spectacolul.
Scott a zis: „Oprește! Conduc eu. Știu mai bine...”
Am zis: „Lasă, știu unde merg. Fă-ți treaba!”
Dar nu s-a lăsat.
Și am spus: „Bine.” M-am uitat în spatele scaunului
și am văzut o grămadă de bani.
Nu căutau într-o ordine anume.
Mi-am zis: „Dumnezeule mare!”
Condu! Ce faci? Haide!
Eram încă departe. Trebuia să ajung. Era cazul meu. Era datoria mea.
Ascultam tonul și făcea...
Și urmăream afișajul. Mă ghida spre o dubă albă.
Am stins farurile și m-am luat doar după ecran
drept spre spatele dubei Chevrolet.
Am văzut condensul pe geamurile din spate.
Și am văzut lumini pe geamul din spate.
Arăta foarte ciudat.
Știam că scotocesc prin bani.
Am zis: „Vom opri o mașină suspectă.”
Vom opri o mașină suspectă.
Vreau mai multe unități.
Eram pe o colină și, în timp ce urcă, Scott se încadrează să facă stânga.
Când a virat, am văzut trei mașini de poliție în spatele nostru.
Duba s-a oprit încet la bordură.
Când am coborât din mașină, am scos pistolul și am pornit spre țintă,
am văzut că suspectul coborâse deja din dubă.
Poliția a zis că noi am tras primii. N-a fost așa.
Ei ne-au oprit și au început să tragă.
Meyers mișcă iar din buze, deci e clar că minte.
Să vă spun un lucru.
Am văzut o siluetă de-a lungul portierei șoferului.
Era întuneric, dar am văzut că avea o armă.
Și am văzut pușca îndreptată spre mine.
Eu n-am văzut.
Vedeam doar prin parbriz.
Deci n-am văzut pe nimeni coborând din dubă.
Nu aveam armele ca să tragem în polițiști,
ci ca să oprim mașina.
Nu. Pușca era îndreptată spre mine.
Mi-a revenit în gând tot ce am învățat.
S-a lăsat în jos ca să mă țintească
și mi-am zis: „La naiba!”
Nu știu de ce, dar pușca nu trăgea.
Și atunci... Trei clicuri.
Îmi zic: „Dumnezeule!”
Deodată, polițiștii au început să tragă în dubă.
Vedeam gloanțele intrând prin ușa din spate.
Îmi amintesc doar că m-a lovit un glonț și am căzut.
Deodată, brațul stâng mi-a zburat prin fața ochilor.
„Mi-au retezat brațul cu gloanțe!”
Strigam.
Ceva mai departe, Scott oprește iar și ia pușca.
Ajunși în al doilea loc, a-nceput un veritabil schimb de focuri.
Când coboram din mașină ca să mă apropii iar de dubă,
am auzit trei bubuituri puternice.
Îmi șuierau gloanțele pe lângă cap.
Vedeam doar cioburi de sticlă.
Nu aveam vesta antiglonț și eram în mijlocul haosului.
Încercam să comunic cu sediul FBI.
Le spuneam: „Se trage.”
Și duba a pornit din nou.
Brațul meu stâng plutea în aer.
Biggins era lovit în abdomen.
Era sânge peste tot.
Și atunci, brusc, duba se oprește.
Când Scott a fugit, eu zăceam în spatele dubei și-mi ziceam:
„Despre asta am vorbit mereu.” Eram fiecare pe cont propriu.
Alergând spre automobil,
am văzut silueta unui om alergând spre sud pe o alee.
Ștergătoarele mergeau, mașina era în viteză și Biggins nu zicea nimic.
Nu știam dacă trăiește sau e mort.
Scott plecase și nu auzeam decât polițiștii strigând:
„A plecat. Fuge pe acolo. Împușcați-l pe nemernic! Ucideți-l!”
M-am dus pe alee și m-am oprit.
Mi-am zis: „Nu merge pe aici. E așa-numita Pâlnie Fatală.”
Mi-am dat seama că ar trebui să mă întorc la dubă,
unde alți ofițeri reținuseră doi suspecți.
Am văzut un bărbat alb încătușat la pământ.
Am zis: „Cine ești? Hollywood?”
A zis: „Nu. A fugit pe alee.”
Am zis: „Împușcă-mă, ticălosule! Ai făcut-o adineauri. Omoară-mă odată!”
A zis: „Lasă asta. Te rezolvă tribunalul.”
Când mi-a spus să-l împușc, am zis: „Nu scapi așa ușor.
Te batem la jocul tău.”
Nu voiam la închisoare.
Atunci, deja nu mai conta nimic. Viața mea se încheiase.
Brusc, teama și durerea au dispărut complet.
M-am uitat în dubă și am văzut o movilă de bani.
Prin găurile de la gloanțele polițiștilor intra lumină ca razele laser.
Atunci mi-a răsunat în cap o muzică divină, superbă.
Nu mai auzisem așa ceva.
Și banii au devenit ca un talisman al...
„Ce este? Sunt numai hârtii. Cui îi pasă de asta?
Cine face ce fac unii pentru prostia asta fără însemnătate?”
Pompierii îl tratau pe Biggins la fața locului. Nu se mișca, părea mort.
Când m-am uitat la el, pompierul s-a uitat la mine și a făcut...
A arătat în jos. Mi-am zis: „La naiba! Am omorât un om.”
Am inspirat adânc și mi-am zis:
„Nu m-am gândit la asta niciodată.”
Mai participasem la un schimb de focuri, dar nu fusese așa.
Asta fusese o confruntare.
În afara dubei, mi-am pierdut și recăpătat cunoștința.
Îmi amintesc că Mike Magan mi-a deschis o pleoapă,
să vadă dacă sunt viu sau mort.
Mi-am amintit că m-am simțit ușurat că s-a terminat.
Că pot să renunț acum, că nu mai trebuie să trăiesc așa.
Cei doi bărbați împușcați au fost arestați
și apoi duși la spital. Un bărbat a rămas în libertate.
Zeci de ofițeri, agenți FBI, câini-polițiști, chiar și echipa SWAT
au fost aduși să caute fugarul.
E înfricoșător dacă cineva e încă liber.
Ar putea fi oriunde.
Am urmărit ambulanța la spitalul Harborview.
Locul crimei rămânea pe altădată. Trebuia să vorbesc cu Steve
și să aflăm pe cine mai căutam.
Gata, nu mai prelungesc agonia. Acum trebuie să fie finalul.
În sala de așteptare de la spital,
Shawn Johnson mi-a pus întrebări.
Vă imaginați ce situație era, cu mine împușcat
și Scott liber, neștiind dacă era viu sau mort.
Biggins putea muri.
Nu ai mintea limpede.
Așa că încercam să mă protejez.
După două ore, Steve Meyers zice în sfârșit
că persoana pe care o caut e Scott Scurlock.
Scott Scurlock e Hollywood.
Poliția și pompierii din Seattle.
Da, știu că execută o căutare în cartierul nostru.
- Da. - Și cineva ne-a bătut la ușă.
E o canoe acoperită cu o prelată.
Poate ar trebui verificată.
N-am văzut pe nimeni, dar sub veranda mea ar fi o ascunzătoare bună.
Am tot auzit că polițiștii merg din ușă în ușă
toată noaptea și toată ziua, încercând să găsească un indiciu.
N-a apărut nimic.
În zona mea e plin de polițiști și de elicoptere...
Da. Rămâneți în casă, doamnă.
Încercați să nu blocați liniile de urgență cu apeluri.
Când am aflat că Hollywood a fugit,
m-am înfuriat fiindcă munciserăm mult să-l prindem.
Nu-mi venea în gând decât: „La naiba! Pe bune?”
Hollywood era chiar acolo. Cum de a scăpat?
În următoarele ore,
mă plimbam plin de energie negativă, când a sunat pagerul.
Cred că jefuitorul de bănci se ascunde în rulota mea din curte.
De ce credeți asta?
Am văzut că e cineva acolo. Totul e-ncuiat, n-ar trebui să fie nimeni.
Vechiul meu partener mi-a spus:
„Suspectul tău e încolțit chiar lângă locul schimbului de focuri.”
- Știți dacă era bărbat sau femeie? - Nu, am văzut părul negru.
Bine. De cât timp?
Abia acum am venit.
Ofițerii au fost trimiși la rulotă.
Au bătut, încercând să afle cine e.
Au spart geamul și au dat cu spray cu piper.
Imediat au auzit o singură împușcătură.
Ofițerii au tras înapoi în rulotă.
Mi s-a spus că ofițerii de acolo au tras în rulotă 76 de gloanțe.
Bună seara! Ziua Recunoștinței a fost întreruptă pentru multe familii.
E o acțiune a poliției, iar suspectul ar putea fi jefuitorul Hollywood.
Acum, pe jefuitorul Hollywood,
unul dintre cei mai norocoși și prolifici din țară,
pare că l-a părăsit norocul.
Când am ajuns,
a ajuns și poliția din Seattle cu vehiculele lor blindate
și stabileau unui post de comandă.
Aveam elicoptere și vehicule blindate.
Probabil că erau vreo două sute de polițiști acolo.
Nu mai văzusem așa ceva.
E Ziua Recunoștinței.
Tot orașul e acasă în sânul familiei,
putând să vadă ce se întâmplă la TV.
Nu doar că a ieșit tot cartierul,
dar au ieșit și din apropierea cartierului.
Oamenii vin să vadă ce se întâmplă,
mai ales când ceva ca dintr-un film
e aproape de casa lor.
Un cartier liniștit din nordul Seattle-ului
unde erau sute de polițiști și agenți de intervenție.
Totul de Ziua Recunoștinței.
O zi pe care n-o va uita nimeni.
Ultimii noștri invitați plecau
și m-a sunat mătușa Helen, care locuiește în Seattle.
Era isterică.
Știrea zilei...
La știri, în Seattle, se vorbea despre un schimb de focuri
cu un bandit pe nume Scott Scurlock.
O echipă SWAT încercuise o rulotă
din curtea unei doamne.
Și atunci m-am așezat
și am zis...
Nu-mi venea să cred
că jefuia bănci de cinci ani.
Oamenii au ieșit din case.
Sărbătorea le e întreruptă de vânătoarea poliției
care se desfășoară deja de peste 24 de ore în acest cartier.
Poliția și agenții FBI au fost în alertă, cu armele scoase și negociatorii la post.
Confruntarea e încă în desfășurare.
Știm că s-au tras focuri de armă.
Au bătut la ușă. Au încercat să-l contacteze, dar nu pot.
Voiau să se termine așa cum trebuia
și nu-și asumau niciun risc.
Și după două ore fără răspuns, am decis să intrăm în rulotă.
Am intrat cu echipa tactică.
Am găsit un cadavru sub masă.
Aveam o poză cu mine. M-am uitat în jos.
Era Scott.
Atunci am știu că l-am oprit.
Și s-a dovedit că își luase viața.
Cu primul foc auzit de ofițeri își luase viața.
Bună seara tuturor!
Un presupus jefuitor care a murit ieri într-o confruntare cu poliția
se pare că s-a sinucis.
Scott Scurlock, poreclit Hollywood, a fost găsit mort într-o rulotă...
M-am trezit a doua zi în spital. Televizorul era deschis.
La știri se vorbea doar despre noi.
Apăreau numele meu și al lui Scott Scurlock
din Olympia, Washington, care decedase.
O rană auto-provocată.
M-am uitat și am zis...
„Slavă Domnului!”
Confruntarea a fost sfârșitul.
Nu doar al activității noastre, ci și al vieții pe care o duceam.
Eram ca două comete care s-au unit
și au început să zboare prin univers
și, dintr-odată, explodează, dispărând într-o secundă.
Gata.
Simt că episodul ăsta m-a testat în toate felurile posibile.
Mă gândeam la copiii mei când au început împușcăturile.
Mă întrebam dacă fac bine
să am slujba asta, când aș putea face multe altele în FBI?
Nu trece zi să nu te gândești la asta.
L-aș întreba un singur lucru: „De ce ți-ai luat viața?”
Îl citez pe Mark Twain,
care spunea că nu vrea moartea nimănui,
dar a citit cu mare plăcere niște necrologuri.
Marele regret rămas după ancheta asta
e faptul că n-am putut să discut față în față cu Scott.
Dacă aș fi fost în mașină atunci, înaintea tuturor,
aș fi procedat ca Mike? Aș fi tras în dubă? Nu.
Mereu mai e o zi să-l prindem.
Serios, mereu mai e o zi.
A fost sfâșietor pentru toată familia. Era aproape ca un dublu ghinion.
„Ce făcea? A ajuns aici?”
Tatăl meu îl adora pe Scott. Asta i-a frânt inima.
Nu l-am pierdut doar pe el, ci și pe cine credeam că era.
Mi-e dor să-l iubesc.
Mi-e dor să fiu iubit de el.
Și chiar m-a iubit.
Nu încape vorbă de asta.
Și eu l-am iubit mult. Indiferent cum era.
Secretele pe care le avea despre viața pe care o ducea erau atât de multe,
că, dacă ar fi ieșit din rulotă cu mâinile sus și s-ar fi predat,
ar fi trebuit să dea piept cu toată lumea sa.
Și cred sincer că ultimul deceniu din viața lui
a luat decizii care știa că-l vor duce într-o fundătură.
Am primit un telefon.
„Scott a murit. A murit într-un jaf de bancă.”
M-am gândit imediat
că încerca să oprească jaful, că el era eroul.
Așa că am întrebat:
„Cum a murit în timpul jafului?”
Mi s-a răspuns că el era jefuitorul.
Am simțit că-mi explodează inima și creierul.
Mustang m-a vizitat de patru sau cinci ori la închisoare.
Venea mereu în ajunul Zilei Recunoștinței, de aniversare.
Se gândea mereu la Scott.
Apoi sora ei mi-a scris că s-a sinucis.
Nu mai suporta ideea că, după tot ce făcuse
în timp cu Scott și cu mine,
el era mort și eu eram închis atâția ani,
iar ea era liberă.
În sinea ei nu era deloc liberă.
Nu cred că se considera liberă.
Steve Meyers, care mergea la piese de Shakespeare cu mine și soțul meu.
Merge la pușcărie.
Mai e Mark Biggins.
Un tip sensibil. Poet, chitarist...
Merge la pușcărie. De necrezut.
Sunt întrebată dacă-l știam pe tipul din casa din copac, pe Hollywood,
și le spun că nu pe Hollywood l-am știut, ci pe Scott Scurlock.
Am discutat de mai multe ori cu Scott despre ce va face dacă vom fi prinși.
Îmi spunea mereu:
„Nu merg la pușcărie. Voi merge spre lumina albă.”
Am citit în declarațiile victimelor
că unii casieri și clienți ai băncii au fost puternic traumatizați
de toată experiența și regret sincer asta.
Scott avea un tricou cu „Trăiește liber sau mori”.
Cred că mulți ani s-a gândit cum să trăiască liber.
Dar, până la urmă, a murit și nu a fost liber.
După moartea sa, casa din copac a murit într-un an, un an și jumătate.
S-a prăbușit.
Acea casă din copac și Scott erau un singur suflet, erau nedespărțiți.
Moartea lui Scott a fost moartea ei.
Și așa trebuia să fie.
După ce am ieșit din închisoare, m-am întors la casa din copac.
Arăta ca o epavă.
Era doar o grămadă de lemne.
Am dus cenușa lui Scott, am împrăștiat-o și mi-am luat rămas-bun.
Tocmai mi-am citit tot jurnalul și pare a fi ceva ce ține de trecut.
Mă simt ca un om complet diferit.
Mi s-au întâmplat atâtea, că n-aș putea să le notez pe toate.
Mintea-mi pare a fi mai departe de pământ decât corpul.
Sunt entuziasmat, dar speriat.
E vremea unui nou început.
ÎNTRE 1992 ȘI 1996,
BANDIȚII HOLLYWOOD AU JEFUIT 19 BĂNCI CONFIRMATE.
AU FURAT PESTE 2,3 MILIOANE DE DOLARI.
ÎN 1997, STEVE MEYER ȘI MARK BIGGINS
AU FOST CONDAMNAȚI LA 21 DE ANI ȘI TREI LUNI DE ÎNCHISOARE.
NICIUN ALT COMPLICE N-A FOST ACUZAT.
Subtitrarea: Linda Pricăjan