Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dette er ekte. Dette er et ran. Bort fra skrankene!
Han sto for de fleste bankranene i det nordvestlige USA.
Han har stadig ny utkledning.
Han raner bank etter bank, som om han er i en film.
Tre, fire bankran i løpet av én kveld.
I FBI gir vi bankranere kallenavn.
Vi kalte ham "Hollywood".
Passende navn, ettersom han var inspirert av Bodhi i Point Break.
Hvorfor tjene loven når du kan herske over den?
Vil du åpne hvelvet, eller skal jeg gjøre det?
Fire års suksess gjorde ham til vår førsteprioritet.
Han var ingen dum bankraner.
Hollywood var nok en av de farligste personene jeg konfronterte,
fordi han var profesjonell.
Vi ville desimere Seattle,
og ikke bare var det mulig, vi kunne lykkes.
De visste at han hadde tatt millioner i årenes løp, og ydmyket dem.
På vei inn i Lake City-filialen for å rane,
passerte han ettersøkt-plakaten.
Ikke få panikk. Dette er et ran. Gå vekk fra disken.
Dette er som tatt rett ut av et filmmanus.
Han bruker sminke, parykk...
Hans følgesvenn er en pistol.
Landets mest produktive bankraner.
Han topper FBIs liste over de mest ettersøkte.
De fant ikke ut hvem han var,
og hvor han ville slå til.
Var han et slags spøkelse?
Hvordan kan han slippe unna slik?
HVORDAN RANE EN BANK
TIDLIG PÅ 1990-TALLET
Hollywood var et unikt tilfelle for oss.
FBI-SPESIALAGENT
Vi visste at han var kjent med sikkerhetsrutinene.
Han visste hvor lang tid han hadde på seg før han måtte dra.
Han var en smart bankraner.
Han ble vår førsteprioritet
etter at jeg ble leder for innsatsgruppen.
INNSATSGRUPPE
Shawn Johnson var FBI-agenten som ledet arbeidet med saken.
Han visste alt om Hollywood.
Han troner øverst på listen over hvor mye en bankraner har stjålet.
Hollywood var dyktig bankraner.
FBI-SPESIALAGENT
Han ble en mester.
Jeg tror han likte det han gjorde.
Penger var en del av det, men jeg tror han fikk et kick av det.
Da jeg ga Mike i oppdrag å lede Seattle-politiets innsats,
visste jeg at det ville bli et elektrisk forhold.
Shawn og jeg var som natt og dag, olje og vann, to forskjellige stiler.
Min daværende partner oppsummerte det slik:
"Shawn Johnson var ilden, og Mike Magan var bensinkanna."
Det ble sagt at jeg var hjernen og han musklene.
Ikke helt enig. men det med hjernen kan jeg si meg enig i.
Ellen Glasser var en svært dyktig leder
som fulgte KISS-prinsippet: Keep It Simple, Stupid.
Som en av de første kvinnelige FBI-agentene,
var det givende å lede voldsavsnittet og innsatsgruppa.
Ikke bare hadde jeg en tøff jobb,
jeg var også velsignet med fire barn,
så av og til var det som om jeg var to ulike personer.
Mange kalte meg agent Mamma.
På 90-tallet var Seattle en by i stor forandring.
Det var en by med to selskaper, Weyerhaeuser og Boeing.
Så kom Microsoft og alle selskapene rundt dem.
NYHETSANKER OG REPORTER
Bezos etablerte Amazon, og Starbucks vokste i rasende fart.
Penger flommet inn i Seattle.
Byen ble plutselig full av banker.
Den gang skjønte jeg ikke
at all teknologipengene lå bak denne eksplosjonen.
Du kunne finne en bank i dagligvarebutikken.
De var på de fleste gatehjørner.
I delstaten Washington eksploderer antallet bankran.
Jeg ba kona om å unngå Seattle-banker, for de ranes hele tiden.
Tre menn løp inn i en bankfilial i Woodinville med en hagle...
En mann entrer banken med en lapp til kassereren med krav om penger.
Det var mange bankran i Seattle.
Det var kanskje ikke hver natt, men det var mange.
Deborah Horne er på plass med siste nytt.
Nettopp. For et øyeblikk siden...
Seattle var et spennende sted.
Vi tok form som en by,
og vi ble lagt merke til.
NYHETSREPORTER
Vi hadde Nirvana, og dermed grunge.
For meg var grunge til en viss grad
den frustrasjonen mange følte
over endringene som skjedde i samfunnet.
Grunge var opprør mot det kommersielle.
Merkevarer, store navn og berømmelse var...
SEATTLE-BEBOER
Ingen brydde seg. Ingen ville ha det.
Folk var systemkritisk av rette grunner.
De hatet undertrykkelse, kolonialismen,
angrepene på menneskerettigheter og miljøet.
Og å rane banker og gå fri?
Folk elsker sånt.
Han har ranet 14 banker i Seattle siden juni 1992.
Han er ganske smart.
Jævlig smart.
Det er fingeren til systemet.
- Det er Mr. Hollywood. - Hollywood, ja.
Vi visste at det var en med forkledninger
som ranet banker uten å skade noen.
Ingen skudd avfyrt.
Høres dristig ut.
Noen heiet kanskje på ham, og folk snakker om Robin Hood...
TYVENES PRINS
Bankranerens mystikk minner om Robin Hood.
Du tar fra de rike og gir til de fattige.
Hvor nobelt er ikke det?
Som bankraner var han legendarisk.
Men når det gjaldt hvem Hollywood var, kunne vi ikke ha tatt mer feil.
Hei, Bubba!
En mann uten skjorte.
Kom!
Kom igjen, gutter. Kom.
- Filmer du fortsatt? - Ja. Vi filmer hele turen.
Hold kameraet stødig.
Det er lettere sagt enn gjort.
Som dere ser, er vi langt inne i skogen.
Og det er ikke mye lys.
- Hva er planen, Tarzan? - Gå til toppen.
- Toppen? - Ja.
Vi skal inn på Scurlocks domene.
Hva er høyden her?
- Tjuetre meter. - Tjuetre meter over hva?
Sedertrærne.
Der nede.
Fortell historien. Hvor lang tid tok det? Hva er greia?
Det tok rundt to uker å bygge dette.
- To uker? Herlighet. - Seks etasjer.
Femtiåtte tonn trevirke.
Jobbet litt. Spiste frokost før jeg gjorde det.
Ok.
Nei, det tok meg kanskje... Vet ikke.
- Tre, fire måneder? - Tre, fire måneder.
Trehytta var et fantastisk sted.
Et sted for å unnslippe samfunnets normer.
SCOTTS VENN
Første gang jeg besøkte trehytta, åpnet Scott døra.
Han var naken med unntak av verktøybeltet.
Aldri har jeg sett noen åpne døra slik, men jeg lot som ingenting.
SCOTTS VENN
Du så møbler, som i et vanlig hus,
og når du gikk over plattingen var det et toalett og en dusj.
Det var som et ekte bad,
bare med en fantastisk utendørsopplevelse.
Den ble bygget rundt syv trær og det var veldig bra uført.
Det var sedertreplanker og panoramavinduer.
Det var en ekstravagant trehytte.
Det var en stor stekeovn,
og vi bar den opp trappene,
tjue meter til første etasje.
Broren min, som var en god venn av Scott,
foreslo å hyre meg til å bygge hytta.
SCOTTS VENN
Det sa jeg ja til.
Byggeprosessen var fullstendig galskap.
Vi hang i tau fra anklene
for å spikre og bolte den fast. Og...
Det var vanvittig farlig.
Alt var farlig, men vi brydde oss ikke.
Trehytta var Scotts indre personlighet som våknet til liv.
Han var trygg. Det var hans havn. Det var hans anker.
Han var fri fra alt.
Jeg sitter her tolv meter over bakken.
SCOTTS DAGBOK
Plattingen strekker seg ut som en ballerinas tutu i full sving.
Den er bred nok til at man kan sole seg,
og kanskje sove litt om man ikke er redd for å falle.
Hva skjer?
Jeg liker å sitte på kanten og se på Mount Rainier over trærne.
Snakk med oss.
En mild eufori skyller over meg.
Jeg vil oppnå mye i livet.
Reisen blir nok lang før jeg finner stedet der Gud vil ha meg.
Sinnet mitt er som et ustyrlig, udisiplinert barn.
Jeg må få kontroll på det.
Alle elsket Scott.
SCOTTS VENN
Alle elsket trehytta.
De to hang sammen.
Vi fant tonen da vi møttes på skolen,
og vi hadde begge mye energi, var ville og frie.
Vi likte å drikke øl.
Mark Biggins er en interessant fyr. Han og Scott gikk på Evergreen College.
Folk som kom til Evergreen, var på en måte avvikere.
Inkludert meg.
Folk var ganske progressive.
Det var ikke slik at man tok rusmidler og drakk og var gæren på den måten.
Det var jordnært. Man spilte trommer, inntok sopp og satt rundt et bål.
Det var et sammensveiset samfunn.
Skjebnen førte oss sammen.
Scott var en vill og fri fyr.
Enda mer enn de andre Evergreen-studentene
som ble ansett som ville og frie.
Mark er en følsom og mild sjel.
Han spilte gitar og skrev poesi.
Men han hadde det vanskelig. Han slet.
Så jeg tror Scotty hjalp ham.
Jeg ringte ham, og sa: "Ekteskapet mitt er over.
Hva skal jeg gjøre? Hvor skal jeg dra?"
Og han sa: "Kom hit! Flytt inn hos meg."
Mark Biggins var en stor, barsk mann.
Han røykte Chesterfield.
En pakke eller to om dagen.
Han drakk bourbon som om det var vann.
Det var båndet mellom ham og Scott. Biggins kunne drikke ham under bordet.
Jeg bodde i trehytta i mange år.
Dattera mi også.
Fremmede kunne banke på døra og si
at de hadde hørt om en kul trehytte på denne eiendommen.
De ville se den. Og vi måtte avvise dem.
Det ble så ille at vi bygget en port i oppkjørselen.
Trehytta ble ikke bygget av Scott alene,
selv om det er sitert mange steder,
men dusinvis av folk jobbet med den.
Min bror Scott ville aldri la seg kontrollere, og ville være fri.
Han var en adrenalin-junkie. Han elsket å gjøre vågale ting.
Vi er 18 meter over bakken, sjette etasje.
Det er første gang jeg gjør dette.
Han skal klatre omtrent 30 meter opp ned.
Når som helst, Rambo, Tarzan.
Han ville bare høyere og høyere,
og han trengte mer og mer.
Hvis han glipper taket, faller han...
...atten meter ned.
Dette er vanskelig!
Jeg sa jo det. Dette er livsfarlig.
Han var en eventyrer.
Han elsket spenningen i livet og lengtet etter nye ting og opplevelser,
men han tok noen valg
som førte ham i retninger han ikke kunne returnere fra.
Jeg har kommet på avveie i studiene mine,
studert emner som ikke fremmer åndelig vekst.
En stemme taler høyt og tydelig.
"Husk hva du er her for."
Jeg forstår, men endrer ikke kurs.
Han strebet alltid etter noe i sin egen verden.
Da jeg traff ham, hadde han planer om å studere medisin,
men det ble ikke noe av da han begynte å jobbe i kjemilaboratoriet
og så muligheten til å tjene mye penger.
Scott var den første jeg kjente som fremstilte metamfetamin.
Om natten klatret han inn i laboratoriet gjennom taket.
Scottys professorer oppdaget ham.
De utviste ham fra skolen.
Og sa at han aldri skulle vise seg på skolen igjen.
Han var smart nok til å kunne bli lege.
Han manglet ett fag for å ta eksamen i kjemi og biologi.
Han kunne ha blitt lege.
Men han ville ikke det.
Det var ikke den han var, og det visste han.
Og så valgte han å gå den veien.
Det hele eskalerte. Han ble utrolig produktiv,
og produktet hans var helt rent.
Dersom du skulle prøve produktet hans,
kan jeg fortelle deg at det var helt utrolig.
Han var kjent for å produsere noen av de beste stoffene som fantes.
SCOTTS VENN
Jeg har aldri hørt noen si at andres metamfetamin var bedre.
Scotts bruk av metamfetamin var svært moderat og kontrollert.
Han fant glede i det og det inspirerte ham til kreativitet.
Etter hvert kjøpte han en eiendom med en låve.
Jeg dro dit for å renovere låven.
På loftet i låven hadde han et laboratorium.
Kaptein Pat var frontfiguren. Han var finansmannen.
De møttes kun i skogen
for å utveksle varer og penger.
Når Scott brakte 180 kilo til kaptein Pat,
fikk han to millioner dollar.
Pat var den som introduserte Scott for metamfetamin-verdenen.
Kapteinen, som var Pats kallenavn,
tok det med til Barstow og solgte det til Hells Angels.
Så kom Scott tilbake til trehytta
med esker fulle av 20-dollarsedler.
Scott og jeg satt oppe hele natta og telte penger.
Men dette ble farlig. Virkelig farlig.
Kaptein Pat ble drept mens han sov av en som prøvde å rane ham.
Scott ble knust da han hørte det.
Slikt skjer i den verdenen, og han ville ikke være en del av den.
Det var da han sluttet.
Metamfetamin var inntekten hans.
Da han sluttet å distribuere, trengte han en ny måte å tjene penger på.
På 90-tallet var Point Break en av de første bankran-filmene.
Det er tid for å slå til.
Scott så på filmer og hentet ideer derfra.
Scott var, som mange på den tiden, kritisk til banker og forsikringsselskaper.
På gulvet, rasshøl.
Pengene er forsikret. Ikke verdt å dø for.
Han ville stadig finne en måte å overvinne systemet på.
- Han er alltid på jakt. - Etter hva?
Bølgen. Den ultimate bølgen.
Det han likte med Point Break var Bodhis individualisme og uredde holdning,
enten det var å rane banker eller å surfe på ville bølger.
Da han forlot narkotikabransjen,
sa han: "Jeg skal bli bankraner."
Tusen takk, mine damer og herrer, og ikke glem å stemme!
25. JUNI 1992
Da vi ranet den første banken...
SCOTTS MEDSKYLDIGE
...snakket vi bare om det.
Hvordan skulle vi gjøre det? Kunne vi komme unna med dette?
Scott sa til Mark før ranet:
"Ikke si noe. Gå inn og hold orden på folk."
"Ok, sjef." Han kalte ham sjef.
En venn av meg satte oss av et kvartal unna banken,
og hun skulle møte oss på et avtalt sted.
MØTES HER - BACKUP
Planen var å vente på at en bankkunde skulle komme
og bruke bilen hans som fluktbil.
Biggins tar på seg en Ronald Reagan-maske.
Rock and roll!
Scott gikk inn først.
Han skulle kunngjøre ranet,
og jeg skulle sørge for at ingen dro.
Jeg var så redd.
Jeg tenkte: "Jeg kan ikke tro at dette skjer,
og at jeg gjør dette."
Biggins har pistolen i hånda og sier: "Alle ned på bakken!"
Scott snur seg og sier: "Reis dere opp!"
Han vil ikke at forbipasserende skal se folk på bakken.
Jeg tror Scott beordret alle på bakken. Jeg tror alle lå nede da jeg kom.
Har du noen gang mistet kontrollen over bilen?
Ting går saktere.
Slik var det for meg i banken.
Alt var i sakte film.
Da det var på tide å dra,
sa Scott: "Mark, har du nøklene?"
Han brukte navnet mitt.
Jeg bøyde meg ned og sa: "Sir, kan jeg få bilnøklene dine?"
Den stakkars fyren var virkelig redd.
Det var en splitter ny bil, og jeg hørte ikke at den hadde startet.
Og mens jeg holdt på, kom det en bil.
Så sier Scott: "Jeg tror bilen startet.
Sett den i revers. La oss stikke."
Vi kjører gjennom forstaden.
Vi kommer til avtalt sted, men det er ingen bil der.
INGEN BIL
Min venn fikk panikk og dro til punkt B. Backup-planen vår.
Det endte med at vi løp over en golfbane.
Vi hørte politibilene komme. Det var sirener.
Og der står vennen min parkert der hun skal være.
Det var som en forviklingskomedie. Det er utrolig at de ikke ble tatt.
Så begynte jeg å tenke på alle sporene vi kunne ha etterlatt oss.
Vi brukte Scotts bil.
Hvis noen noterte nummerskiltet,
tenkte jeg at de ville dukke opp når som helst.
På et tidspunkt satte jeg meg opp og sa: "Det gjør jeg aldri igjen."
Scott sa: "Sikker? La oss ta en til! Med en gang!"
Etter ranet ble Biggins redd og dro til Montana.
RAN #1 - UTBYTTE $ 19 971
Tabbene inspirerte Scott til å sette seg mer inn i det.
Han innså at han kunne rane bankene selv
så lenge alt utenfor var kontrollert.
Så han kom til meg.
Han var vitenskapelig og analytisk.
Jeg var improvisatorisk og kunstnerisk.
Jeg jobbet med skulptur i hele Europa, Tyskland og Norge.
Bankene brydde jeg meg ikke om.
"Flott. Kjør på.
Ta alle pengene de har i banken.
Ikke noe problem for meg."
Men jeg så ikke for meg å gjøre det. Jeg tenkte at det var galskap.
Men det er Scott, og han er overbevisende.
Han sa: "Dette er enkelt. Det er som å ta godteri fra barn."
Vi kan få inn millioner på dette.
Men, som vi sa,
det finnes ingen skole for bankranere.
Det Scott og jeg gjorde, er det mest kreative jeg har gjort.
Langt mer enn kunstverdenen.
Å finne den perfekte banken var utrolig spennende.
Det er som å finne en marmorblokk...
SCOTTS MEDSKYLDIGE
...som er perfekt til et kunstverk jeg vil forme.
Jeg var nær nok til at jeg kunne observere den.
Jeg skrev ned når pengetransportene ankom.
Leveransetidspunktene var viktige fordi det var da banken hadde mest penger.
Om sommeren hadde jeg vinduene nede
og spilte Bach eller jazz.
Jeg lyttet til politiradioen via skanneren.
Og jeg fulgte med på patruljene i bankområdet
for å vite når de kom. Jeg skrev ned tidspunktene.
Politiet hadde en fast patruljerute
til bestemte tider ved flere av bankene vi ranet.
Vi lærte oss rutene, så fem minutter etter at politiet dro,
kunne vi rane bankene.
Jeg kjørte rundt og spanet i gatene i månedsvis.
Du kan ikke storme en bank med en dum maske på.
Det er idiotisk.
Så jeg lagde proteser slik de gjør i Hollywood.
Vi ville bare ha komponenter, som en nese, en hake og kinn.
Han gikk med D.A.R.E.-skyggelue
så folk skulle tro at han var politi
og for å håne politiet.
Som: "Her er jeg. Ta meg hvis du kan!"
Da jeg så ham første gang, kom han ut av skogen,
og jeg ble som forstenet.
Jeg tenkte: "Herregud. Hva i helvete er dette?"
Det var umulig å se at det var Scott Scurlock.
Jeg er forvandlet på en urovekkende, magisk måte.
Jeg forandrer meg raskt.
Jeg føler meg som en annen.
14. AUGUST 1992
Min debut som bankraner fant sted
i banken han og Mark ranet seks uker tidligere.
Det viktigste når man raner en bank,
er de første femten sekundene når ingen tror at noe skjer.
Han så ut som en som kunne ha hatt en hudlidelse.
Så folk ville unngå å se på ham.
Kan jeg hjelpe deg?
Dette er et ran. Ingen rører seg.
Han trakk frem pistolen.
Ingen med vettet i behold ville si nei til denne mannen.
Dere to! Penger i bagen. Hold dere rolige.
Jeg satt med skanneren og radioen.
Og det var det.
Det var aldri noen risiko for meg, for jeg hadde mitt eget alibi.
Jeg var der av min egen grunn, jeg ville aldri bli tatt,
med mindre jeg måtte ringe å få ham ut.
Det fine med alt dette
var å skape og utvikle et av disse ranene
slik at alt skulle gå knirkefritt uten risiko.
Og at vi fikk det vi ønsket,
som var pengene.
Vi sa ikke et ord på turen.
Da vi kom til trehytta og telte pengene,
var det bare fem eller ti tusen dollar.
Jeg bare: "Dette er latterlig. Hvem vil havne i fengsel for småpenger?"
Jeg pågrep min første bankraner tidlig på 90-tallet. Jeg tenkte: "Dette er lek."
POLITIBETJENT
Ikke for å skryte,
men i en periode på fem, seks måneder,
oppklarte jeg nærmere 80 saker, og det ble avhengighetsskapende.
Jeg ble så overført til FBIs innsatsgruppe mot voldskriminalitet.
Hollywood gikk under radaren de første ranene siden utbyttet var lavt.
Når den mistenkte hopper opp på disken og danser rundt
og prøver å ta kontroll, og må stjele en gammel manns Cadillac,
viser det at de var klønete idioter.
De spurte nok seg selv: "Hva er det vi gjør feil her?"
RAN #3 - UTBYTTE $ 9613
Jeg sa: "Jeg gjør ikke dette...
RAN #4 - UTBYTTE $ 5739
...for ti til tjue tusen dollar. Det er dumt.
Enten gjør vi dette riktig og går for hvelvet, eller så gir jeg meg.
Jeg vil ikke være med på dette tullet."
Han sa: "Vi kan ikke det. Jeg har ikke nok info."
Så han hyret Mustang.
Mustang var en spesiell ung kvinne. Jeg har aldri møtt en kvinne som henne.
Hun ble ansatt som kasserer i SeaFirst Bank.
Hun fikk håndbøkene og protokollene...
SIKKERHETSHÅNDBOK
...for kassaapparatene, hvelvene og pengetransportene.
"FØLG INSTRUKSJONENE ROLIG"
Da vi hadde fått all informasjonen fra Mustang,
kunne vi gjennomføre planen.
19. NOVEMBER 1992
Vi lærte av protokollen hva vi skulle si.
Dette er ekte. Dette er et ran.
Det er visse termer du bruker til bankansatte,
og når de hører termene, vet de at du vet hva som foregår.
Hvem er hvelvkasserer?
Det er meg.
Dette var fenomenet Scott.
Han kunne kontrollere lobbyen
og ta seg av hvelvet samtidig.
Fort.
Han vil ha dem rolige.
"Gå dit. Åpne hvelvet.
Alt er ok. Ikke vær redd. Alt vil gå bra.
Bare få meg inn og ut."
Det er som om han går inn i en fantasiverden.
Har du en bag?
Alle på gulvet.
Kom igjen!
Da vi kom hjem, kjørte vi inn på baksiden av studioet.
Jeg sa: "Hvordan gikk det?" Og han sa: "Ikke så bra.
Nok et dårlig utbytte." Jeg sa: "Faen. Tuller du?"
Vi går inn, og han slenger ut en stor bag, og jeg bare: "Å, jøss."
RAN #6 - UTBYTTE $ 252 000
Vårt største utbytte. Det endret alt.
TOTALT $ 322 870
Ikke bare for oss, også for FBI.
Jeg begynte i FBI i 1987.
Da Hollywood-etterforskningen startet,
var jeg den agenten i Seattle-divisjonen med lengst erfaring med bankran.
Jeg prøver å huske saker der noen gjorde det samme som Hollywood,
fra å rane kassaapparater
til væpnede overtakelser og overtakelser av hvelv.
Jeg kommer ikke på noen andre som gjorde det samme.
Hollywood-etterforskningen var som et puslespill.
Små ledetråder dukket opp overalt,
som vi måtte sette sammen.
Jeg tror Hollywood likte det han gjorde.
Han fikk mer ut av de første ranene enn en vanlig bankraner.
Så begynte han å rane hvelv.
Det er risikabelt å rane hvelv alene,
for du aner ikke hva som skjer i resten av banken.
Man er mer eksponert, og faren for at alarmer utløses er større.
På det tidspunktet ble det mer avansert.
Trusselen økte.
Han utfordret både seg selv og oss.
Men hva var det store bildet? Det var: "Hvem er Hollywood?"
Greit. Klar?
Velkommen til trehytta. Kom inn.
Mine foreldre var imponert over trehytta,
for pappa elsket å bygge ting.
- Dette blir spisestuen. - Ja.
Det var et av tidenes mest bemerkelsesverdige byggverk.
Så de var imponert over Scotty og hva han hadde gjort på den arenaen.
SCOTTS SØSTER
Vi vokste opp i et kjærlig hjem.
Faren min var prest, en høyt elsket prest.
Moren min var lærer for barn med lærevansker.
Vi var prestebarn, og allerede i ung alder
skulle vi vise alle at vi ikke var noen dydsmønstre.
Vi var begge veldig eventyrlystne. Det gjorde oss til venner.
Han var fryktløs.
SCOTTS BARNDOMSVENN
Det var utstillingshus over alt i Reston i Virginia.
Vi kunne ta oss inn i dem alle sammen.
Jeg og Scotty lærte oss å dirke opp låser.
Vi lærte ikke dette for å stjele noe.
Vi lærte å dirke opp låser
for å komme oss til den andre siden av døra.
Etter hvert som han ble eldre,
ble han mer og mer hemmelighetsfull.
Vi kalte ham desinformasjonens mester.
Han løy aldri direkte,
men han fortalte deg noe som du visste ikke stemte,
eller utelot noe.
Da han begynte å gjøre sprø ting,
noe av det han gjorde, og jeg tror han var 15, kanskje 16,
var at han og en venn stjal en bil,
en varebil tror jeg, fra en lokal barnehage
og kjørte den til stranda. Og de ble tatt.
Jeg tror det var et vendepunkt for min far,
fordi han innså at Scotty hadde havnet på skråplanet.
Han vokste ikke fra seg atferden vi hadde som barn og ungdom.
Han raffinerte den bare og fortsatte.
Alt med Scott var et springbrett.
Hawthorne Hills Bank åpnet en ny verden for oss.
Tar du hvelv, er du på et annet nivå.
Når vi planla å etterlate en bil til politiet,
ville vi finne en person,
en kvinne eller en fyr som var helt ulik oss,
kanskje han var 1,80 høy og hadde langt, rufsete hår,
og gi ham tusen dollar.
Han kjøpte bilen, kjørte den til meg, og jeg overtok den.
Vi desinfiserte dem med white-spirit.
Vi kunne legge kvinnehår i baksetet.
Vi prøvde å gjøre det så forvirrende som mulig.
Når det var flere veier til banken,
der politiet kunne komme,
leide vi inn en til å holde utkikk.
Min rolle, kun to ganger, var å være en speider.
Han ga meg en radio og ba meg parkere her.
Når du ser politiet, sier du: "Mamma kommer."
Det er alt.
Jeg nølte ikke med å hjelpe Scott.
Det var bare en vennegreie.
En av Scotts metoder var å rane samme bank flere ganger.
Ingen tror at du vil komme tilbake
og gjøre det samme igjen etter få dager.
TOTALT $ 551 244
Vi tømte ut pengene,
og sjekket dem med ultrafiolett lys.
Sedler som så ut til å være merket.
Nye sedler med sekvensielle serienumre var risikabelt, så vi spredte dem rundt.
Vi låste inn utstyret i militære beholdere
som vi gravde ned i bakken.
Så tok vi klærne ut i skogen,
og brente alt i en grop.
Så måtte jeg hvitvaske pengene.
Scott drev med sportsbetting,
og å hvitvaske pengene var hans idé.
Det var hans påfunn. En genial idé.
Du satser like mye penger
på begge lagene som spiller på to ulike kasinoer,
og ett av lagene kommer til å vinne.
Så du får tilbake alle pengene,
utenom det huset får på det tapende laget, som er fem prosent.
Vi tapte egentlig ingenting.
Scott gjorde mye med pengene sine,
og levde livet slik han ville leve det.
Reise, se verden og møte andre mennesker.
Han elsket det.
I det siste har jeg innsett fordelene ved å reise alene.
Mine villeste eventyr har skjedd når jeg er alene.
Scott var en mystisk mann.
Han kunne forsvinne en stund.
En gang tenkte jeg at han var CIA-agent. Kanskje han dyrket marihuana.
Jeg spurte aldri hva han jobbet med.
Han må være entreprenør.
Han var jo så flink til å bygge.
Jeg fant ut at han ønsket å stoppe hogsten av skogen.
Han jobbet med Earth First,
og donerte penger til disse miljøforkjemperne.
"Hvorfor gjør du det? Hvorfor gi disse hippiene penger?"
Scott så på seg selv som en Robin Hood-figur,
og jeg tror det var tydelig på måten han skaffet pengene
og måten han delte dem ut på.
Han var virkelig en Robin Hood-figur.
Han ga penger til meg, til andre...
SCOTTS VENN
...og til andre ting. Jeg så det.
Ja, han hjalp folk.
De trengte noe, og han ga dem
noen tusen dollar til hva som helst.
Han delte ut pengene.
Du har et rart forhold til penger. Du tjente dem ikke. Du stjal dem, tok dem.
Bruk dem fritt, og skaff deg mer.
Han var ikke Robin Hood.
Robin Hood var idealistisk.
Han stjal fra de rike og ga... Alt det tullet. Og Scott var ikke sånn.
Han hjalp folk han kunne be om en tjeneste hvis han trengte noe i fremtiden,
og han visste at de ville gjøre det.
Uansett hvor vellykket alt var,
utfordrer man på et tidspunkt skjebnen,
og det blir ikke alltid som du ønsker.
Vi måtte avbryte et ran
fordi en kunde kjente ham igjen da han gikk inn.
Jeg hørte det på sentralen og måtte få ham ut.
Vi er ute. La oss dra.
I det neste, da han satte seg i fluktbilen,
eksploderte fargestoffpakken og han kastet hele greia ut.
Vi fant bilen bare noen kvartaler unna banken.
Jeg satt i stasjonsvognen på åstedet i et par minutter.
Jeg bare tok det inn.
Jeg hadde aldri kommet nærmere ham enn da,
der jeg satt i den bilen og ventet på neste ran.
Vi fant de tidligere eierne.
MULIG MISTENKT
Dermed kunne vi utarbeide fantomtegninger
av personer som hadde kjøpt biler.
En politi-profilør sa til de som jobbet med saken
at han kunne være en politibetjent.
Vi trodde det på grunn av ferdighetene han hadde når han ranet banker.
Betjent Magan mistenkte
at Hollywood kunne være politibetjent.
Shawn Johnson trodde at Hollywood var politibetjent.
Trodde jeg at han var politi? Nei.
Jeg kjøpte ikke den teorien.
Vi vurderte det,
og vi tenkte at det gjorde ham farligere.
$50 000 I DUSØR!
Vi ville spre ordet så vi kunne løse saken.
Så vi brukte media,
og det var en del av en veldig nøye planlagt plan.
Den omtalte bankraneren kalt Hollywood
er nummer én på FBIs liste over mest ettersøkte.
FBI kaller ham Hollywood grunnet utkledningene.
De siste fire årene har han ranet mer enn et dusin banker.
Det endret historien dramatisk
da FBI kom ut med kallenavnet Hollywood,
fordi vi visste at de slet med å spore opp fyren.
Det virket som en syklus der en bank ble ranet hver sjette måned,
så det ble: "Hollywood igjen?"
FBI-agent Shawn Johnsons oppdrag
er å finne noen som vet noe om Hollywood.
Vi starter med å gå fra dør til dør.
En gruppe på hver side av gata.
Man så vanligvis ikke en FBI-agent gå rundt i et nabolag
og spørre folk om de visste noe om et bankran.
Det var spesielt å se en agent være så åpen.
Det tydet også på at de ikke hadde noen ledetråd.
Kanskje jeg ville at han skulle vite at jeg var der.
Jeg var også der. Her er jeg på TV.
De fleste mistenkte fulgte med i media.
Jeg tror faktisk de elsket det.
Vi hørte først om Hollywood
i en artikkel med Shawn Johnson.
Han sa: "Noen vet hvem han er, og vi trenger din hjelp."
Han blir kalt Hollywood.
- Han kalles Hollywood. - Han bruker sminke...
Det navnet påvirket ham enormt.
Jeg tror det oppmuntret ham, gjorde ham gira.
Han sa ikke det eller erkjente det, men jeg vet at han innerst inne var stolt.
Vi trodde han ville rane igjen hvis han fikk mye oppmerksomhet.
27. JANUAR 1995
Hvert ran var en mulighet til å prøve noe nytt.
For fluktene prøvde vi å finne ut hva FBI forventet at vi skulle gjøre.
Og så gjorde vi det motsatte.
For å rømme fra banken vi ville rane,
måtte vi gå nedover Madison mot politiet,
eller gå rundt innsjøen.
Jeg sa: "Du kan hoppe i varebilen og bli der,
så går jeg til en restaurant og venter til det roer seg.
Når politiet er borte, går jeg til bilen
og gir deg beskjed over radioen når det er klart."
Vi bygde om en varebil så han kunne krype under gulvet.
Hvis de lyste inn, kunne de ikke se ham.
Jeg sa til Scott: "Dette blir stort.
I natt drømte jeg at vi får over en kvart million dollar,
og du kommer deg trygt ut.
Det vil gå bra."
Jeg var i restauranten i omtrent 45 minutter.
Fire eller fem politibiler kom,
og jeg så ut gjennom vinduet når det var over og avsluttet.
Jeg kommer til åstedet og tenker:
"Er han et slags spøkelse? Hvordan kan han forsvinne slik?"
En ting han oppdaget mens han lå i bilen, var kondensen fra pusten hans.
Hadde politiet sett det, ville de tenkt at det var noen der inne.
Jeg dro til et vinutsalg over veien, og da jeg kom ut derfra, var alle borte.
Jeg gikk til bilen,
tok fram radioen og ringte Scott og sa: "Sjef. Nå drar vi."
RAN #14 - UTBYTTE $ 252 466
TOTALT $ 938 077
De lekte katt og mus.
Frustrasjonen hos politiet var tydelig.
De klarte ikke å identifisere personen.
Det folk husker er at han kommanderer folk og truer med å skyte dem.
FBI-agentene er frustrerte
over at Hollywood har sluppet unna med så mye så lenge.
De frykter vold før pågripelse.
Jeg tror det som endret Hollywood-historien,
er at han ikke hadde skadet noen
før kassererne fortalte disse grufulle historiene.
Han kunne bli desperat.
Han ville inn i hvelvet.
Hvelvkassereren var ikke tilstede, og han ble sint.
Han sa: "Det er jul. Jeg vil ikke drepe." Og brukte strømpistol på en ansatt.
Han var villig til å bruke våpen.
Jeg har sett folk gråte,
være svært emosjonelle,
og du prøver å roe dem ned for å snakke om det som har skjedd.
Ingen hadde opplevd et lignende ran.
Det var umulig å vite hva han kunne finne på gjøre.
BANKKASSERER
Han var ekstremt truende.
Bankran er ikke en forbrytelse uten ofre.
De som er i banken er traumatiserte,
kassererne er traumatiserte.
Når du har en pistol rettet mot ansiktet, hvor folk truer med å drepe deg,
så går det hardt inn på mennesker.
Jeg har blitt ranet 14 ganger...
BANKSJEF
...og en av dem var Hollywood-raneren.
Han var veldig dominerende.
Han ba alle om å stå stille, og alle stivnet.
Det er uvanlig at en raner har så mye kontroll.
Det setter sine spor.
Du kan gå videre med livet ditt, men du glemmer det aldri. Noensinne.
Det må være mer vi kan gjøre for å stoppe dem.
Noen vil bli skadet.
Han levde det gode liv og hadde det fantastisk.
Men å tro at han skulle slippe unna med dette,
var bare naivt.
Når du trer inn i vår verden,
aner du ikke hvilke konsekvenser det får.
Det er umulig.
Etter så mange år med bankran
er du ikke lenger den samme som du var før du begynte.
Scott begynte å bli stresset.
Han var ikke lenger den avslappede, glade personen. Den personen var borte.
Stemningen endret seg i trehytta.
Han ble lukket, isolert og mindre sosial.
Scott fikk meg til å bo i huset foran for å holde folk unna.
Livet hans ble mer og mer hemmelighetsfullt.
Han måtte holde folk unna.
Folk måtte ikke se hva han gjorde.
Når du krysser grensen og lever det livet,
må du lyve for alle, om alt.
Alle du bryr deg om. Alle du møter.
Jeg går stadig i feil retning.
Jeg starter ting, og stopper før jeg kan høste gevinsten.
Kvinner har erfart at jeg ikke står løpet ut.
Vil jeg bare ha for å ha? Er det derfor jeg ikke blir tilfreds?
Jeg tullet med ham en gang angående damer.
"Hva gjør du? Behandler damer som tilbehør? Ærlig talt!"
Er han singel? Har du kvinner i senga di?
Ting gir ikke lenger mening.
Før var jeg trygg og fri på veien videre,
men nå føler jeg meg fanget.
Skål!
Han kom på døra, og sa: "Jeg må snakke med deg."
Mens vi satt der, han satt overfor meg,
brøt han plutselig sammen i gråt.
Han sa: "Suze, jeg vet ikke hva som skjer.
Når jeg ser meg i speilet, ser jeg ikke meg selv.
Hva er det?"
Da skjønte jeg at han var i trøbbel.
Han var i ferd med å tape kampen mellom det lyse og det mørke i ham.
Han begynte å drikke mer for å dempe angsten.
Men Scott ville ha en siste akt,
og det var å rane tre eller fire banker på rad, på samme kveld.
Vi får ti til femten millioner og så gir vi oss.
Vi går hver til vårt.
Vi skulle rane tre banker.
Først slår du til mot en liten bank, inn og ut, uten å bry deg om pengene.
Du vil avlede politiet til den lille banken.
Så slår du til mot en større bank.
Når de kommer dit, og det er et tredje ran, hva gjør de da?
Vi ville desimere Seattle,
og ikke bare var det mulig, vi kunne lykkes.
Jeg ble litt frustrert under etterforskningen.
Vi fant et par fluktbiler og slikt,
og vi begynte å nærme oss, men ikke nok.
Jeg ble lei av å vente og bare reagere på bankranene hans.
Jeg begynte å granske filene,
gå gjennom fremgangsmåten,
tidspunkt på døgnet, ukedag,
bankenes beliggenhet og hvor mye penger han tok.
Jeg visste han hadde et ego.
Så jeg visste at han ville slå til igjen.
Jeg regnet på det,
og fant ut at han brukte omtrent 21 000 dollar i måneden.
Med det i tankene
spådde jeg at han ville slå til en av tre dager
i januar året etter.
Jeg visste han ville returnere til visse steder jeg anså som mulige mål.
Vi måtte bare vente på dem,
og være på rett sted til rett tid.
Etter det siste store ranet tok vi et friår.
Vi planla nå å rane tre banker,
men vi trengte en person til
på grunn av logistikken rundt ranene.
Etter det første ranet
dro jeg til Montana og gjemte meg der.
Så dukket Scott opp og lokket meg inn i det igjen.
Scott hadde ranet banker alene,
og slet med å kontrollere folkemengden.
Han sa: "Du trenger bare å stå i lobbyen.
Sørge for at ingen drar. Det er alt."
Det var ett år siden jeg spådde at han ville slå til de tre januar-dagene.
Så jeg og en kollega overvåket banker
jeg anså som logiske mål for Hollywood.
Første dagen skjedde det ingenting.
Den andre dagen skjedde det ingenting.
Den tredje dagen var jeg alene der og ventet på ham.
25. JANUAR 1996
Med Mark tilbake, ville vi gjøre et prøveran, før vi slo til mot tre.
Mitt andre ran var så annerledes enn det første.
Mer under kontroll, gikk smidigere.
Det var mer som en jobb enn et eventyr.
Jeg skjønte det ut fra beskrivelsen:
"Det er Hollywood."
Han raner en annen bank en kilometer unna.
Han kom tilbake som jeg sa. Han kom den tredje dagen.
Jeg nærmet meg, og tenkte: "Jeg er kun få minutter bak deg.
Ikke måneder, ikke uker. Bare noen minutter."
Jeg dro til banken. Vi hadde sikret åstedet.
Jeg var den første som rykket ut til åstedet.
Da jeg kom til banken, så jeg Shawn Johnson.
"Hvordan kom du hit så fort?"
Jeg fant ut at han og FBI-agenter
drev sin egen overvåkning på jakt etter Hollywood.
Han holdt de andre i innsatsgruppa utenfor.
De andre i innsatsgruppa mente at det jeg gjorde var galskap.
"Han kommer ikke tilbake hit."
Jeg husker hvordan det styrket innsatsviljen hos alle
til å jobbe med saken,
for det var en stund siden det forrige ranet.
Innsatsgruppa trodde på det tidspunktet
at noe ille kom til å skje.
Ellen skal ha ros
for at hun så at saken var i ferd med å komme ut av kontroll,
og at vi måtte stoppe det.
Hollywood var forutsigbar i forhold til når på døgnet og hvor han ville rane.
Vi klekket ut en overvåkingsplan
i håp om at en av våre menn skulle være ute på gata
når han ranet en bank.
Vi trengte Seattle-politiet. Vi trengte spesialpatruljen deres.
Vi trengte luftressurser.
Vi satte inn ekstra FBI-ressurser.
Å få alt dette på plass var en herkulisk innsats.
Så vi forpliktet oss til å samle alle disse ressursene
på ubestemt tid.
Dette var en tid da en av de nye teknikkene var Pro-net.
Den benyttet elektroniske sporingsenheter som ble festet til pengesedler.
De sendte signaler til tårn.
Vi trengte sporingsutstyr for å spore enhetene,
så vi installerte dem i mange politibiler.
Jeg måtte studere tidligere ran
for å plukke ut logiske mål for å gjemme utstyr i bankene.
Vi plasserte to sporingsenheter i så mange banker som mulig.
Alt dreide seg om tid.
Jo flere sporingsenheter i hvelvet,
jo mer tid hadde jeg på å komme meg dit.
Hvis det står mellom deg og en stakkars jævel
hvis kone du skal gjøre til enke,
så er du ferdig, kompis.
Scott og jeg hadde sett på Heat, som var en ganske intens film.
Ikke rør deg, for faen!
Bankran-scenene i filmen er utrolig realistiske.
Og skuddvekslingen skremte vettet av oss.
Jeg og Scott så på hverandre og bare:
"Herregud, hva om det skjedde?"
Det var spillet vi spilte.
Det var en reell mulighet, som ga oss både skrekken
og dødsangst.
I hele min tid med denne saken,
tenkte jeg at det var en stor sjanse for at noen ville bli skadet.
Jeg har vært tett på andre bankran før i FBI,
der kolleger ble drept i en stor skuddveksling i Miami i 1986.
I en skyteepisode på over fire minutter,
ble to FBI-spesialagenter drept og fem andre agenter såret.
Vi visste kanskje ikke hvem Hollywood var,
men vi visste at hvis vi møtte ham på gata,
ville han ikke gi seg uten kamp.
Midt oppe i alt dette hadde jeg en veldig levende drøm.
Jeg kom opp fra vannet på en strand,
og en hai hadde bitt av meg begge beina.
Jeg tolket drømmen som et råd.
Rådet var å komme seg ut av det.
Jeg fornemmet at Scott følte at noe var i gjære.
Vi vandret i Olympic-fjellene. Scott elsket fjellene.
Det var vår tid med fred.
Vi fikk tankene bort fra byen og kaoset,
og vi dro ut i naturen og utfordret oss selv.
På Mount Washington-toppen
sa Scott: "Uansett hva som skjer, la din hånd være skjebnens hånd,
og la aldri fienden diktere din skjebne.
Sørg for at du har kontroll over ditt eget liv."
Én bank var ikke nok for Scott.
Han ville rane tre banker.
Jeg sa: "Du er gal."
Jeg sa til Steve:
"Jeg tror den fyren er i ferd med å miste kontrollen.
Jeg skal til California og jeg foreslår at du blir med meg."
Han vurderte det faktisk,
men han ville ikke svikte Scott.
Jeg måtte gjennomføre det siste ranet,
for noe måtte nå sitt høydepunkt. Noe måtte få en avslutning.
Sist jeg så Scott,
hadde jeg en vond drøm.
Den handlet om våpen, en skuddveksling.
Det var i Seattle. Folk løp.
Jeg fortalte ham om drømmen, og han ble helt hvit.
Han pustet dypt og sa: "Du ser meg nok ikke igjen.
Jeg drar nok til Seychellene."
"Jaså? Du kommer vel tilbake?"
Han sa: "Jeg tror ikke du ser meg igjen."
I mørket skriker jeg til Gud om å formidle sitt budskap for meg.
Gud svarer ikke, og jeg føler meg avvist.
Det er en tid med smerte, sinne og bitterhet.
Hvor faen skal jeg gå herfra,
store, bevingede, hvite rytter i mitt sinn?
Dette blir det siste jeg skriver på lenge.
Vi forberedte oss i årevis på å rane bankene.
To uker før thanksgiving
la Scott frem en god og en dårlig nyhet.
Den dårlige var at pengene i hvelvet hadde sporingsenheter.
Det var umulig å gjennomføre den opprinnelige planen.
Planen med flere banker utgikk.
Den gode nyheten var at vi skulle ta banken på 125th Street.
Mustang sa at det burde være
fem til syv millioner dollar i banken.
Så hele planen vår ble endret.
(SPORINGSENHET)
Men vi måtte finne ut av sporingsenhetene, og det raskt.
Vi ranet en bank for å se hvordan vi skulle gjøre det.
Vi maskerte Scott med en skimaske.
De skulle ikke tro at det var Hollywood.
Jeg sa: "Bare gå inn. Ikke kødd med kassererne.
Hent pengene i hvelvet,
og så har vi sporingsenhetene.
Da vet vi hvordan de er plantet i pengene."
Sporingsenhetene var plassert mellom 20 dollarsedler.
Du kjenner klumpen når du sprer dem.
På veldig kort tid fant vi to som vi kastet ut av vinduet.
Etter alt det, var vi komfortable og trygge på at vi kunne gjøre det.
27. NOVEMBER 1996 - THANKSGIVING
Da jeg våknet om morgenen på thanksgiving i 1996,
sa kona mi til meg før jeg dro: "Dette er dagen. Du tar Hollywood i dag."
Og jeg tenker: "Jeg vet ikke helt."
Thanksgiving-uka var en kort uke,
og de fleste var ikke engang på kontoret.
Vi våkner på thanksgiving.
Vi ser ut av vinduene. Regnet høljet ned.
Det var gråvær. Det var vakkert. Nydelig.
Perfekt for hva vi skulle gjøre.
Jeg er der inne og rydder, ordner ting, gjør det perfekt.
Vi gikk til sminkerommet og tok på oss protesene og parykkene,
og vi sa ikke så mye.
Jeg går inn i studioet. Scott har tatt frem gitarkassen.
Han har tatt frem automatgeværet og hagla.
Tanken var at hvis en politibil dukket opp,
skulle vi gripe hagla, hoppe ut og skyte mot motoren
for å stoppe politibilen.
Alt var klart.
Vi var klare til å dra til Seattle.
Mustang holdt utkikk på åsen.
Tiden er inne.
FILIAL I LAKE CITY
Vi var spesifikt trent for å håndtere Hollywood-banditten.
BANKSJEF
På vei inn i Lake City-filialen for å rane,
passerte han ettersøkt-plakaten.
Ikke få panikk. Dette er et ran.
Scott går inn først, får alle på plass,
og så kommer Mark inn
og instruerer kundene der inne.
Du er ikke engang redd.
Du har visualisert det og gjort det før.
Så du gjør det.
Mitt verste mareritt.
Ikke én Hollywood, men to, kommer inn.
Og så gikk det til helvete.
Jeg aktiverte seddel-alarmen.
Hvem er hvelvkasserer?
Jeg sa: "Det er meg."
Vi gikk begge tilbake.
Hvelvet kan åpnes med en nødkombinasjon
som utløser en annen alarm.
Jeg ville ha hver jævla politimyndighet i Seattle der
og så fort som mulig.
Kontoret var en spøkelsesby. Ingen var der. Lyset var slukket.
Jeg sitter ved skrivebordet og jobber.
Vi overvåker politiradioen i Seattle
når signalene går ut.
Så hører du pip, pip, pip.
De er der inne i to, tre, fem minutter.
Jeg hører ikke noe fra Mustang. Alt er i orden. Så hører jeg radioen.
To mistenkte entret banken iført hatter og lange, grønne frakker
og med hvit sminke i ansiktet.
Jeg hører en som sier over radioen: "Du har blitt sett."
Han var ikke rolig. Han var sint. Han ville inn. Han ville ut.
Han mente alvor.
Kom igjen.
Jeg dumpet Pro-net-senderen i bagen.
Mens han sikter på meg med en pistol,
tenker jeg: "Kommer han tilbake og skyter meg?"
Mike løper forbi og sier:
"Bankran. Det er nok Hollywood."
Vi løp til bilen, skrudde på lysene,
skrudde på sirenen og kjørte ned Second Avenue.
Jeg drar fra jobb i femtiden og tenker at dagen er over.
Jeg går inn på kjøkkenet. Personsøkeren min piper. Jeg ser ned.
Det var Hollywood.
Scott var i hvelvet litt for lenge, syntes jeg.
Men så kom han springende ut derfra,
og han hadde en stor bag, som jeg tok med en gang.
Jeg tok denne bagen med én million og åtti tusen.
På dette tidspunktet hørte vi sirenene.
Det var da vi la merke til at det var politi overalt.
Tett som fluer.
Scott roper: "Kanskje vi bare skal avbryte.
La oss slutte."
Jeg sier: "Hva i helvete snakker du om? Kom igjen! Få ut sporingsenhetene."
Jeg kjørte som om bilen var stjålet.
Vi fikk stadig oppdateringer fra hovedsentralen.
To mistenkte bevæpnet med håndvåpen,
men jeg vil finne sporingsenhetene fra banken.
Har vi noen signaler nå?
Wedgwood og Lake City.
Jeg følger sporingsenheten.
Den treffer ulike deler av byen, ulike antenner, varmt og kaldt.
Jeg prøver å følge signalet.
Så ropte Scott: "Jeg har en!"
Han ga meg to sammenlimte tjue-dollarsedler med Pro-net-senderen
som jeg hev ut, så fortsatte jeg.
En betjent sier på radioen:
"Jeg får en sterk indikasjon her."
Jeg kom til stedet
og fant sporingsenheten på veien.
Jeg sa: "Å, faen."
Men jeg visste at det var én sporingsenhet til.
De holdt fortsatt på,
og jeg sa: "Biggins, skjerp deg!
Få dritten gjort. Ikke vær redd. Gjør det bare."
Vi fikk panikk med politiet som var overalt.
Vi visste at de jaktet på oss.
Vi hadde tatt en million og åtti tusen dollar,
og det var for vanskelig å finne sporingsenhetene.
Skjermen min lyser plutselig opp, og så: "Poff!" Nå braker det løs. Showtime.
Scott sa: "Stopp. Jeg vil kjøre. Jeg vet hvor..."
Jeg sa: "Jeg vet hvor jeg skal. Gjør det du skal."
Og han var sta.
Til slutt sa jeg: "Ok." Jeg kikket bak førersetet.
Der var en haug med penger.
De hadde ingen system i det de gjorde,
og jeg bare: "Herregud, for faen."
Bare kjør! Hva gjør du? Kom igjen!
Jeg er et stykke unna. Jeg må dit. Det er min sak. Jeg må være der.
Jeg hører på signalet, og det går...
Jeg følger skjermen som fører meg til denne hvite varebilen.
Jeg slår av alle lysene
og følger skjermen
mot bakenden på denne Chevy-varebilen.
Jeg så at det var kondens på bakvinduene.
Og vi så lys gjennom bakvinduet.
Det så rart ut.
Så vi visste at de lette gjennom pengene.
Jeg sa til sentralen: "Vi stopper en bil."
Vi må stoppe en forbryter her.
Jeg vil ha flere enheter.
Scott kjørte opp på en liten høyde
og svingte til venstre.
Da han svingte, så jeg politibilene. Tre politibiler bak oss.
Varebilen stanset ved fortauskanten.
Da jeg gikk ut av bilen og trakk pistolen og siktet,
innså jeg at den mistenkte allerede var ute av bilen.
Politiet sa at vi skjøt først. Det stemmer ikke.
De angrep oss og begynte å skyte på oss.
Meyers' munn beveger seg igjen, så han lyver åpenbart.
La meg fortelle deg dette.
Jeg kunne se en silhuett langs førerdøren,
og det var mørkt, men jeg så at de hadde en rifle.
Og jeg så rifla komme mot meg.
Jeg så det ikke.
Jeg kunne bare se gjennom frontruta.
Jeg så aldri noen gå ut av varebilen.
Våpnene skulle ikke brukes mot politiet.
De var for å ødelegge bilen.
Nei. Den rifla var rettet mot meg.
Alt jeg hadde lært, slo inn.
Han gikk ned for å sikte på meg,
og jeg tenkte: "Å, faen."
Av en eller annen grunn avfyrte ikke rifla.
Og så: "Klikk, klikk, klikk." Tre klikk.
Jeg bare: "Herregud."
Plutselig begynte politiet å skyte på varebilen.
Jeg så at skuddene mine gikk gjennom bakdøra.
Jeg husker bare at jeg ble truffet av en kule og falt om.
Plutselig ser jeg venstrearmen min fly foran meg.
"De skjøt av meg armen!"
Jeg skriker.
Og litt lenger opp stopper Scott igjen og henter en hagle.
Når vi kommer til det andre stedet, oppstår en skuddveksling.
Da jeg var på vei ut av bilen for å trekke våpenet mot varebilen,
hørte jeg tre kraftige smell.
Kulene suser forbi hodet mitt.
Jeg så bare glass som knuste.
Jeg hadde ikke skuddsikker vest, og var midt i en skuddveksling.
Jeg prøver å kommunisere med FBI.
Jeg sier: "Skudd avfyrt."
Varebilen kjører igjen.
Venstrearmen min svever i lufta.
Biggins er skutt i magen.
Blod overalt.
Med et brak stanser varebilen brått. Pang.
Mens jeg lå bak i bilen, stakk Scott av.
Jeg tenker: "Vi hadde pratet om dette.
Vi sto alene i dette."
Og mens jeg løp mot bilen,
så jeg silhuetten av en kropp som løp sørover i en bakgate.
Vindusviskerne gikk og bilen var i gir.
Biggins sier ikke et ord,
jeg vet ikke om han er i live eller død.
Scott var borte,
og alt jeg hørte var politiet som ropte:
"Han er borte. Han løper ditover. Skyt den jævelen! Drep ham!"
Jeg kom til bakgata og stoppet.
Jeg tenkte: "Hold deg unna bakgata. Det er en dødsfelle."
Da innså jeg at jeg burde gå tilbake til varebilen
der andre betjenter hadde to mistenkte nede.
Jeg så en hvit mann i håndjern på bakken.
Jeg spurte om han var Hollywood.
Og han sa: "Nei. Han løp ned bakgata."
Jeg sa: "Skyt meg, jævel. Du gjorde det nylig.
Drep meg, få det overstått."
Han sa: "Ikke tenk på det. Retten vil ta seg av deg."
Da han ba meg skyte ham, sa jeg: "Du slipper ikke unna.
Vi slo deg i spillet."
Jeg ville ikke i fengsel.
På det tidspunktet var alt likegyldig. Livet var over for min del.
Plutselig forsvant frykten og smerten og alt det,
og jeg så inn i bilen og så haugen med penger,
og kulehullene som politiet hadde laget
var som laserstråler av lys.
Og denne vakre, guddommelige musikken kom inn i hodet mitt.
Slik musikk hadde jeg aldri hørt.
Og pengene ble nesten som en talisman av...
"Hva er det? Det er en haug med papir. Hvem bryr seg?
Hvem gjør det folk gjør
for disse dumme greiene som ikke betyr noe?"
Brannvesenet var der og tok seg av Biggins,
og han lå urørlig som om han var død på bakken.
Jeg så på ham,
og brannmannen så på meg og bare...
Han ga meg en tommel ned. Jeg tenkte: "Faen. Jeg har drept noen."
Jeg pustet dypt og sa til meg selv: "Dette har jeg aldri tenkt på."
Jeg hadde vært i en skyteepisode,
men ikke som denne. Dette var en skuddveksling.
Utenfor bilen svevet jeg inn og ut av bevissthet.
Jeg husker at Mike Magan åpnet et av øyelokkene mine
og sjekket om jeg var levende eller død.
Jeg husker at jeg følte en lettelse over at det endelig var over.
Nå kan jeg gi slipp på det. Jeg trenger ikke å leve slik lenger.
De to mennene som ble skutt, ble pågrepet og kjørt til sykehus.
En er fortsatt på frifot.
Dusinvis av politifolk, FBI-agenter, K9-enheter
og SWAT-teamet rykket ut for å finne rømlingen.
Det er skremmende, særlig hvis noen fortsatt er på frifot.
De kan være overalt.
Jeg følger ambulansen til Harborview sykehus.
Åstedet tar jeg senere. Jeg må snakke med Steve
og finne ut hvem vi leter etter.
Det er nok. Dette stopper her. Dette må være avslutningen.
På venterommet på sykehuset
stilte Shawn Johnson meg spørsmål.
Tenk deg situasjonen der jeg var skutt og her var vi.
Scott er på frifot. Jeg vet ikke om han er i live.
Biggins kan dø.
Du tenker ikke klart.
Så jeg prøver å beskytte meg selv.
Etter to timer forteller Steve Meyers
at den jeg leter etter er Scott Scurlock,
Scott Scurlock er Hollywood.
Seattle politi og brann 19.
Jeg vet at de gjennomsøker nabolaget vårt.
- Ja. - Og noen banket på døra vår.
Det er en kano med presenning over.
Jeg vet ikke om noen burde sjekke der.
Jeg så ingen,
men jeg tror at under terrassen min ville være et bra gjemmested.
Jeg hører at politiet går fra dør til dør
hele natten og hele dagen
for å finne spor. Men de finner ingenting.
Jeg lurte på, det er politi overalt her og helikoptre...
Ja, du må holde deg inne, frue,
og prøv å ikke belaste nødlinjen med unødvendige samtaler.
Da jeg hørte at Hollywood hadde rømt, ble jeg sint.
Vi hadde jobbet så hardt for å pågripe ham.
Det eneste jeg tenkte var: "Faen. Er det mulig?"
Hollywood var der. Hvordan kom han seg unna?
JAKTEN PÅ HOLLYWOOD
De neste timene
gikk jeg rastløs rundt da personsøkeren min pep.
Jeg tror bankraneren gjemmer seg i husvogna mi i hagen.
Og hvorfor tror du det?
Jeg så noen der inne, og den var låst,
og ingen skal være der inne.
Min tidligere partner sa til meg:
"Den mistenkte er rett ved åstedet."
- Var det en mann eller en kvinne? - Jeg så bare mørkt hår.
Ok. Hvor lenge siden?
Jeg kom nettopp inn, nå.
Betjentene rykker ut til husvogna.
De banker på for å se hvem som er inni.
De knuser vinduet og sprayer inn pepperspray.
Og et øyeblikk senere hører de ett skudd.
Betjentene skyter tilbake inn i husvogna.
Jeg ble fortalt at 76 skudd hadde blitt avfyrt inn i husvogna
av betjenter som var på stedet.
God kveld. Thanksgiving ble forstyrret for mange.
Det er en politiaksjon mot en mistenkt bankraner, kalt Hollywood.
Bankraneren Hollywood,
en av de heldigste og mest produktive i landet,
ser ut til å ha hatt uflaks.
Da jeg kom dit, ankom Seattle-politiet samtidig med pansrede kjøretøy
og satte opp en kommandopost.
Vi hadde helikoptre og pansrede kjøretøy.
Det var sikkert et par hundre politifolk der den dagen.
Aldri sett slik mobilisering.
Det er thanksgiving.
Hele byen er hjemme med familiene sine
og kan se på TV hva som skjer.
Ikke bare kommer hele nabolaget ut,
men bor du i nærheten, kommer du også ut.
Folk kommer for å se hva som skjer,
spesielt når noe som er som en film,
skjer nært hjemmene deres.
Et rolig nabolag i Seattle,
og det er hundrevis av politi og et SWAT-team.
Dette skjer på thanksgiving.
En thanksgiving ingen vil glemme.
Våre siste gjester skulle til å dra,
da tante Helen, som bor i Seattle, ringte meg.
Og hun var hysterisk.
Vår hovedsak nå...
Det var på Seattle-nyhetene at det var en skuddveksling
mellom politiet og banditten Scott Scurlock,
og at det var et SWAT-team rundt en husvogn i hagen til en dame.
Og da satte jeg meg ned
og bare sa: "Jøss."
Det var overveldende
å finne ut at han hadde ranet banker i fem år.
Folk er ute på gata,
thanksgiving er forstyrret av politijakten
som har pågått
i over 24 timer i dette nabolaget.
Politi og FBI-agenter har vært i væpnet politiaksjon.
Forhandlere er på plass.
Det er fortsatt uavklart.
Vi vet at skudd har blitt avfyrt.
De har banket på døra. De har ikke fått kontakt med ham.
Dette skulle ende slik de ville, og de ville ikke ta noen sjanser.
Etter to timer uten respons besluttet vi å ta oss inn i husvogna.
Jeg og det taktiske teamet går inn.
Vi fant et lik under bordet.
Jeg hadde et bilde med meg. Jeg ser ned.
Det er Scott.
Da visste jeg at det var... vi hadde ham.
Han hadde tatt livet av seg.
Det første skuddet de hørte, var ham som tok sitt liv.
God kveld. En antatt bankraner som døde i går under en politiaksjon,
skal ha begått selvmord.
Scott Scurlock, kalt Hollywood, ble funnet død i en husvogn i går...
Jeg våknet neste morgen på sykehuset,
TV-en sto på, og vi var overalt på nyhetene.
Navnet mitt og Scott Scurlock fra Olympia i Washington, som var død.
En selvpåført skade.
Jeg så på, og bare:
"Takk Gud."
Skuddvekslingen var slutten.
Ikke bare slutten på det vi gjorde, men også slutten på livet jeg levde.
Vi var som to kometer som møttes
og fløy gjennom det jævla universet,
og plutselig, pang! Alt gikk i oppløsning på ett sekund.
Alt er borte.
Denne episoden testet meg på alle mulige måter.
Jeg tenkte på barna mine da skyteepisoden startet,
og lurte på om jeg gjorde det rette
ved å gjøre denne jobben når det var andre jobber
jeg kunne gjøre i FBI.
Det går ikke en dag uten at du tenker på det.
Spørsmålet mitt til ham ville nok vært:
"Hvorfor tok du livet ditt?"
Jeg siterer Mark Twain,
som sa at han aldri ville ønske noen død,
men han har lest noen nekrologer med stor glede.
Det jeg angrer mest på i etterforskningen,
er at jeg aldri fikk satt meg ned med Scott
og snakket med ham ansikt til ansikt, mann til mann.
Om jeg var i bilen under jakten, ville jeg gjort som Mike?
Skutt bak på varebilen? Nei.
Du kan alltid ta ham en annen dag. Seriøst, du får alltid en ny dag.
Det var hjerteskjærende for familien.
Det var som et dobbelt sjokk.
"Hva gjorde han? Endte han opp her?"
Min far forgudet Scott og var sønderknust.
Vi mistet ikke bare ham. Vi mistet også den vi trodde han var.
Jeg savner å kunne elske ham.
Jeg savner å bli elsket av ham.
Og han elsket meg virkelig.
Jeg tror ikke det er noen tvil om det.
Og jeg elsket ham høyt. Uansett hvordan han var.
Han hadde så mange hemmeligheter om det livet han hadde levd,
at hvis han hadde gått ut av husvogna, løftet hendene i været og overgitt seg,
ville han ha vært nødt til å møte sin verden.
Jeg tror at han det siste tiåret av livet sitt
tok valg han visste ville ende i en tragedie.
Jeg ble oppringt.
"Scotty er død. Han døde i et bankran."
Jeg tenkte umiddelbart:
"Han prøvde å stoppe ranet. Han var helten."
Så jeg spurte:
"Hvordan døde han i bankranet?"
Og svaret var at han var bankraneren.
Det var som om hjertet og hodet eksploderte.
Da jeg satt i fengsel, besøkte Mustang meg fire, fem ganger.
Hun kom alltid på årsdagen, dagen før thanksgiving.
Hun tenkte alltid på Scott.
Søsteren hennes skrev til meg at hun hadde begått selvmord.
Hun taklet ikke at etter alt hun hadde vært involvert i
gjennom årene med Scott og meg,
at han var død og jeg satt i fengsel i alle disse årene,
mens hun gikk fri.
Som om hun ikke gikk fri i sin egen sjel.
Jeg tror ikke hun følte seg fri.
Steve Meyers, som jeg og min mann dro på Shakespeare-stykker med,
skal i fengsel.
Og Mark Biggins,
en følsom fyr, poet og gitarist,
han skal i fengsel. Ufattelig.
Folk spør: "Kjente du fyren i trehytta? Kjente du Hollywood?"
Jeg svarer: "Jeg kjente ikke Hollywood. Jeg kjente Scott Scurlock."
Scott og jeg pratet ofte om hva vi skulle gjøre hvis vi ble tatt.
Og han sa alltid:
"Jeg skal ikke i fengsel. Jeg går mot det hvite lyset."
Jeg har lest vitneforklaringene,
og noen bankansatte og kunder i banken ble svært traumatisert
av hele opplevelsen, og det beklager jeg oppriktig.
Scott hadde en "Lev fritt eller dø"-skjorte.
Jeg tror han brukte mange år på å finne en måte å leve fritt.
Men til slutt døde han, og han var ikke fri.
Etter hans død
døde trehytta innen et år, halvannet år.
Den forvitret og raste sammen.
Trehytta og Scott var én sjel, uatskillelige.
Og Scotts død var dens død.
Og slik måtte det være.
Etter at jeg ble løslatt fra fengselet, dro jeg til trehytta.
Den så ut som et skipsvrak.
Den var bare en haug med tømmer.
Jeg spredte litt av Scotts aske der og sa endelig farvel.
Jeg har nettopp lest hele dagboka mi, og den virker som en saga blott.
Jeg føler meg som en annen person.
Jeg har opplevd så mye
at jeg ikke kan skrive ned alt.
Sinnet mitt føles mer fjernt fra jorden enn kroppen.
Jeg er opprømt, men også redd.
Det er en tid for nye begynnelser.
MELLOM 1992 OG 1996
RANET HOLLYWOOD-BANDITTENE 19 BEKREFTEDE BANKER.
DE STJAL OVER 2,3 MILLIONER DOLLAR.
I 1997 BLE STEVE MEYERS OG MARK BIGGINS
DØMT TIL 21 ÅR OG TRE MÅNEDERS FENGSEL.
INGEN ANDRE MEDSKYLDIGE BLE SIKTET.
Tekst: Linn Sandberg