Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det her er ægte. Et røveri. Gå væk fra skrankerne.
Han var den mest aktive bankrøver i Pacific Northwest.
Han skifter forklædninger.
Han ligner en, der er med i en film. Han røver bank efter bank.
Tre-fire banker.
Lige efter hinanden på én aften.
I FBI giver vi bankrøvere øgenavne.
Hans navn var "Hollywood".
Meget passende, især da vi fandt ud af, at han var inspireret
af Bodhi i Point Break.
Hvorfor være lovens tjener, når man kan være dens herre?
Vil du åbne boksen, eller skal jeg gøre det?
Han var lykkedes med det i fire år.
Derfor blev han topprioriteten.
Han var ikke en dum bankrøver.
Hollywood var en af de farligste, jeg har konfronteret,
for han var professionel.
Vi ville ydmyge Seattles myndigheder, og det var absolut muligt.
De vidste, at han stjal millioner.
De vidste, at han ydmygede dem.
Da han gik ind i Lake City-filialen,
passerede han sin egen efterlysningsplakat.
Ingen panik. Det er et røveri. Gå væk fra skranken.
Det var præcis som i en film.
Kraftig makeup, paryk...
Hans medspiller er en ni-millimeter pistol.
Landets mest aktive bankrøver.
Han er FBI's mest eftersøgte.
De kunne ikke finde ud af, hvem han var, og hvor han ville slå til.
Var han et spøgelse?
Hvordan kan han bare undslippe?
HOW TO ROB A BANK
SEATTLE FØRST I 1990'ERNE
Hollywood var en unik sag for os i Seattle.
Vi kunne se, at han var bekendt med sikkerhedsforanstaltninger.
Han vidste, hvor længe han kunne blive der.
Han var en klog bankrøver.
Han blev vores førsteprioritet, efter jeg blev chef for vores taskforce.
Shawn Johnson var FBI's ledende efterforsker på sagen.
Han havde en enorm viden om Hollywood.
Han har stjålet den største samlede pengesum af alle bankrøvere.
Hollywood var professionel bankrøver. Han perfektionerede sit håndværk.
Jeg tror, han nød sit arbejde.
Penge spillede en rolle, men det handlede om adrenalinrusen. Udfordringen.
Da jeg gav Mike opgaven med at lede Seattle Politis indsats,
vidste jeg, at det ville slå gnister.
Shawn og jeg var som nat og dag, olie og vand, to forskellige stilarter.
Min partner sagde, at
"Shawn Johnson var ilden, og Mike Magan var dunken med benzin."
Jeg hørte det beskrevet som, at jeg var hjernen, og han var musklerne.
Jeg er ikke helt enig, men jeg var helt klart hjernen.
Ellen Glasser var en dygtig leder,
som troede på KISS-metoden: Keep It Simple, Stupid.
Som en af de første kvindelige agenter i FBI
var ledelsen af denne enhed og taskforcen en kæmpe ting for mig.
Jeg havde ikke kun den her superseje opgave,
men jeg havde også fire små børn,
så nogle gange følte jeg mig som to forskellige mennesker.
Gutterne kaldte mig Agent Mor.
I 90'erne var Seattle en by i forandring.
Man havde en by med to firmaer, Weyerhaeuser og Boeing,
og så kom Microsoft og alle de firmaer, der opstod omkring dem.
Bezos fra Amazon, og Starbucks voksede med raketfart.
Der var en strøm af penge ind i Seattle.
Der kom utrolig mange banker.
Jeg havde ikke regnet ud, at det skyldtes pengene fra tech-boomet,
men man kunne finde banker i supermarkederne.
De var på mange gadehjørner.
Delstaten Washington oplever en eksplosiv stigning i bankrøverier.
Jeg bad min kone om at holde sig fra banker. Det var for farligt.
Tre mænd løb ind i US Branch Bank med et haglgevær...
En mand går ind og afleverer normalt en seddel med krav om penge.
Der var mange bankrøverier i Seattle.
Nok ikke et hver aften, men der var mange.
Over til Deborah Horne med seneste nyt.
For få øjeblikke siden...
Seattle var et spændende sted.
Vi var begyndt at definere os selv, ikke mindst som en landskendt storby.
Vi havde Nirvana, så der var grunge.
Grunge er for mig den frustration,
som mange havde over de ændringer, der skete i deres lokalsamfund.
Grunge var imod store virksomheder og mærkevarer,
og berømmelse var...
Alle var ligeglade. Det var lort.
Folk var imod systemet af de rigtige årsager.
De hadede undertrykkelsen og kolonialismen,
de hadede overgrebene på menneskeret og miljø.
At røve banker og lykkes med det?
Folk elsker det.
Han har røvet 14 banker i Seattle siden juni 1992.
Han er ret smart.
Pokkers smart.
Det er en finger til systemet.
- Det er mr. Hollywood. - Ja, det er.
Vi vidste, der var en med mange forklædninger,
som røvede banker uden at skade nogen. Der var ingen skud.
Det lyder dristigt.
Nogle heppede måske på ham, og folk talte om Robin Hood...
Bankrøverens mystik går tilbage til Robin Hood.
Man stjæler fra de rige og giver til de fattige.
Det er da ærværdigt.
Han var en legendarisk bankrøver.
Men vi tog helt fejl i forhold til, hvem Hollywood var.
Hej, Bubba!
En mand uden skjorte.
Kom tilbage.
Kom så, drenge.
- Filmer du stadig? - Ja, vi filmer hele turen.
Hold kameraet stille.
Det er nemmere sagt end gjort.
Som I kan se, er vi dybt inde i skoven.
Der er ikke meget lys.
- Okay, Tarzan. Hvor vil du hen? - Op i toppen.
- Op i toppen? - Ja.
Vi skal ind på Scurlocks domæne.
Hvor højt er det?
- Treogtyve meter. - Over hvad?
Skovbunden.
Dernede.
Fortæl os om det. Hvor lang tid tog det?
Det tog omkring to uger at bygge.
- To uger. Hold da op. - Seks etager.
Otteoghalvtreds tons træ.
Det krævede lidt arbejde. Jeg spiste morgenmad inden.
Okay.
Nej, det tog... Jeg ved det ikke.
- Tre-fire måneder? - Tre-fire måneder.
Træhuset var et fantastisk sted.
Et sted, hvor man kunne komme væk fra samfundets normer.
Første gang jeg var der, tog Scott imod i døren.
Han var helt nøgen bortset fra et værktøjsbælte.
Det havde jeg aldrig oplevet før, men jeg lod, som om det var helt normalt.
Der var møbler som i et normalt hus.
Og på den samme etage var der toilet og brusebad.
Det var som et rigtigt badeværelse, men det var ude i skøn natur.
Det var bygget op omkring syv træer, og det var virkelig godt lavet.
Det var cedertræ og panoramavinduer.
Det var en ekstravagant træhytte.
Der var et stort komfur, som vi havde båret op ad trappen.
Tyve meter op til huset.
Min bror var gode venner med Scott.
Han ville hyre mig til at bygge sit hus. Det kunne jeg da godt.
Vi lavede noget vanvittigt arbejde.
Vi hang i reb bundet til anklerne for at kunne sømme tingene fast.
Det var sindssygt farligt. Men vi var ligeglade.
Træhytten var et udtryk for Scotts personlighed.
Han var i sikkerhed. Det var hans sikre havn.
Han var fri for det hele.
Jeg sidder ved mit skrivebord. Tolv meter oppe.
SCOTTS DAGBOG
Gulvet rækker ud over kanten som en ballerinas skørt i fuldt flor.
Det er bredt nok til at bage i solens stråler
og måske falde i søvn, hvis man ikke er bange af sig.
Hvad så, makker?
Jeg kan lide at sidde på kanten og kigge hen på Mount Rainier.
Sig noget.
Det giver en stille glæde.
Jeg vil have meget ud af livet.
Jeg skal lede længe, før jeg finder stedet, hvor Gud vil have mig.
Mit sind er som en uvorn knægt på slap line.
Jeg skal bare fange det.
Alle elskede Scott.
Alle elskede træhytten.
De hang sammen.
Vi klikkede med det samme, da vi mødtes i skolen.
Vi havde begge en masse energi. Vilde og frie.
Vi kunne godt lide øl.
Mark Biggins er interessant.
Han gik på Evergreen College med Scott.
Folk, der gik på Evergreen, var på nogle måder utilpassede.
Også mig.
Folk er ret progressive.
Det var ikke noget med vilde stoffer og druk og den slags. Det var jordnært.
Spille trommer og spise svampe og sidde omkring et bål.
Der var også et tæt fællesskab.
Skæbnen bragte os sammen. Scott var en vild og fri fyr.
Endnu mere end de andre Evergreen-elever, som også blev set som vilde og frie.
Mark er bare en blid og følsom sjæl.
Han spillede guitar og skrev digte.
Men han havde det svært. Han kæmpede.
Så jeg tror, Scotty hjalp ham.
Jeg ringede engang til ham og sagde: "Mit ægteskab er forbi."
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre nu."
Han svarede: "Kom herop! Flyt ind hos mig."
Mark Biggins var en stor, barsk mand.
Han røg Chesterfields. Nok en eller to pakker om dagen.
Han bællede bourbon uden at blinke.
Det var båndet mellem ham og Scott. Biggins kunne drikke Scott under bordet.
Jeg boede i træhytten i mange år. Sammen med min datter.
Der kom fremmede og bankede på døren og sagde:
"Vi har hørt om et superfedt træhus her."
Eller: "Må vi se det?" Og vi måtte afvise dem.
Det blev så slemt, at vi satte en bom på tværs af indkørslen.
Træhuset blev ikke bygget af Scott alene, selvom det ofte fremstilles sådan.
Men der var mange, der arbejdede på huset.
Min bror Scott ville ikke styres, og han ville være fri.
Han var adrenalinjunkie. Han elskede at gøre farlige ting.
Vi sidder 20 meter oppe i luften.
Det er første gang, jeg gør det her.
Han vil klatre 30 meter med hovedet nedad.
Når som helst, Rambo, Tarzan.
Han ville højere og højere, og han havde brug for mere og mere.
Hvis han glider, så falder han...
...20 meter ned.
Det er svært!
Det er livsfarligt, kammerat.
Han var en eventyrer.
Han elskede spænding i livet og ville have nye oplevelser,
men han traf nogle afgørende valg,
som førte ham i en retning, han ikke kunne ændre på.
Mine studier har ført mig på forkerte spor.
Ned i områder, der ikke fremmer åndelige vækst.
En stemme taler højt og tydeligt.
"Husk, hvorfor du er her."
Jeg forstår det, men ændrer ikke kurs.
Han søgte altid noget inde i hans eget sind.
Da jeg mødte ham, læste han til læge,
men det kuldsejlede, da han arbejdede i kemilaboratoriet,
hvor han så en mulighed for at tjene mange penge.
Scott var den første, jeg kendte, der fremstillede crystal meth.
Om natten kravlede han hen over loftet og ned i laboratoriet.
Scottys lærere opdagede ham.
De smed ham ud af skolen.
"Du skal aldrig vise dig her igen."
Han var klog nok til at blive læge.
Han manglede et enkelt kursus i kemi og biologi.
Så var han blevet læge.
Men det ville han ikke. Sådan var han ikke, og det vidste han.
Så han fortsatte ad den vej.
Det voksede og voksede, og han fremstillede meget.
Hans varer var helt igennem rene.
Hvis man fik prøvet det, var det fuldstændig fantastisk.
Han havde ry for at fremstille de fineste varer.
Jeg har aldrig hørt nogen sige, at der fandtes bedre meth.
Scotts brug af crystal meth var meget moderat og kontrolleret.
Han nød det bare, og det gjorde ham kreativ.
Efter lidt tid købte han en ejendom med en lade.
Jeg tog derud for at sætte laden i stand.
På loftet stod hele hans laboratorieanlæg.
Kaptajn Pat var frontfiguren. Han var finansmanden.
De mødtes kun i skoven for at udveksle varer og penge.
Når Scott havde 80 kilo til kaptajn Pat, fik han to millioner dollars.
Pat introducerede Scott til meth-verdenen.
Kaptajnen, det var Pats kælenavn.
Han tog det med til Barstow og solgte det til Hells Angels.
Så kom Scott tilbage til træhuset med kasser fulde af 20-dollarsedler.
Scott og jeg sad og talte. Vi sad hele natten og talte penge.
Men det blev farligt. Virkelig farligt.
Kaptajn Pat blev myrdet under et røveriforsøg. Det skete, mens han sov.
Scott var helt knust.
Men sådan er det i den verden, og han ville ikke være en del af den.
Så han stoppede.
Crystal meth var hans indtægt.
Så da han stoppede med det, skulle han have en ny indtægtskilde.
Dengang i 90'erne var Point Break en af de første bankrøverfilm.
Uret siger tid til rock og rul.
Scott så film og fik forskellige ideer derfra.
Scott kunne ikke lide banker og forsikringsselskaber. Det kunne ingen.
Ned på gulvet!
Pengene er forsikret, så de er ikke værd at dø for.
Han søgte altid efter en måde at besejre systemet på.
- Han søger. - Hvad leder han efter?
Bølgen. Den ultimative bølge.
Han kunne lide Bodhis individualisme og hans frygtløshed,
uanset om det gjaldt bankrøverier eller om at surfe på vilde bølger.
Da han kom ud af narkobranchen, sagde han: "Jeg skal være bankrøver."
Mange tak, mine damer og herrer, og husk at stemme!
Den første bank, vi røvede,
der talte vi bare om det og legede med tanken.
Hvordan gør vi det? Kan man slippe afsted med det?
Scott sagde inden røveriet til Mark: "Sig intet. Bare hold styr på folk."
"Okay, chef." Han kaldte ham chef.
En af mine venner satte os af lidt væk fra banken,
og hun skulle møde os på et aftalt sted.
Planen var at vente på en bankkunde og bruge kundens bil som flugtbil.
Biggins tager sin Ronald Reagan-maske på.
Rock og rul!
Scott gik først ind.
Han skulle annoncere røveriet,
og så skulle jeg sørge for, at alle blev.
Jeg var helt vildt bange.
Jeg kunne ikke tro, at det faktisk skete,
og jeg faktisk gjorde det.
Biggins har sin pistol
og råber: "Alle ned på gulvet!"
Scott vender sig om og siger: "Rejs jer op, alle sammen!"
Så forbipasserende ikke så folk ligge nede på gulvet.
Scott ville have alle ned på gulvet.
Jeg tror, alle var nede, da jeg kom ind.
Måske har du siddet i en bil, hvor du har mistet kontrollen, og alt går langsomt.
Det skete for mig i banken.
Alt gik i slowmotion.
Endelig kunne vi gå igen, og Scott sagde:
"Mark, fik du nøglerne?"
Han sagde faktisk mit navn.
Jeg bøjede mig ned og sagde: "Må jeg få Deres bilnøgler?"
Den stakkels fyr var virkelig bange.
Det var en helt ny bil, og jeg kunne ikke høre, da motoren startede.
Imens kom en anden bil derhen.
Endelig siger Scott: "Bilen startede vist. Sæt den i bakgear og kør."
Vi kørte gennem forstæderne.
Vi kommer hen til det aftalte sted, men der var ingen varevogn.
Min ven var gået i panik og var kørt hen til punkt B.
Vi ender med at løbe tværs over en golfbane.
Vi kunne høre politibilernes sirener.
Og der holdt min ven parkeret på det aftalte sted.
Det var fejl på fejl. Jeg ved ikke, hvorfor de ikke blev fanget.
Så begyndte jeg at tænke på alle de spor, vi måske havde efterladt.
Vi brugte Scotts varevogn.
Hvis nogen havde skrevet nummerpladen ned, kunne de komme hvert øjeblik.
På et tidspunkt sagde jeg:
"Det gør jeg aldrig igen."
Scott sagde: "Er du sikker? Lad os lave et til! Lige nu!"
Efter røveriet blev Biggins bange og kørte til Montana.
Men fejlene inspirerede Scott til at arbejde videre.
Han indså, han kunne klare bankerne selv,
så længe der var styr på alt udenfor.
Så kontaktede han mig.
Han var meget analytisk.
Jeg var mere improviserende og kunstnerisk.
Jeg havde arbejdet med skulpturer i hele Europa. Tyskland og Norge.
Jeg var ligeglad med bankerne. "Bare nak dem.
Tag alt, hvad de har. Fint med mig."
Men jeg kunne ikke se mig gøre det. Jeg syntes, det var sindssygt.
Men det var Scott, og han er overbevisende.
"Det er så nemt. Det er som at tage slik fra børn."
Der kunne tjenes millioner.
Men som vi altid sagde, så er der ingen skole for bankrøvere.
Det, Scott og jeg gjorde, var det kreative, jeg har prøvet.
Meget mere end kunst.
Når vi skulle finde den perfekte bank, blev vi helt høje.
Det var som at finde det perfekte stykke marmor til det,
jeg gerne ville lave.
Jeg sad udenfor og observerede banken.
Jeg noterede, hvornår der kom pansrede biler.
Leveringstidspunkterne var vigtige, for det var der, banken havde flest penge.
Om sommeren havde jeg åbne vinduer og havde Bach eller jazz kørende.
Jeg lyttede til politiradioen hele dagen.
Jeg holdt øje med politipatruljerne i kvarteret,
så jeg kunne notere, hvornår de kom.
Ved en række af bankerne var patruljernes ruter helt identiske,
og politiet kom på bestemte tidspunkter af dagen.
Vi lærte de ruter, så fem minutter efter politiet var væk,
vidste vi, at det var tid.
Jeg kørte rundt i månedsvis og lavede overvågning.
Man kan ikke røve en bank i en eller anden åndssvag maske.
Det er jo latterligt.
Så jeg lavede proteser, som de gør det i Hollywood.
Vi ville bare have delkomponenter, som eksempelvis næse, hage, kinder.
Han bar DARE-kasketter af to grunde.
For det første tænkte mange, at han var politimand,
og også for at håne politiet.
For at sige: "Her er jeg." I kan bare komme an.
Da jeg så ham første gang, kom han ud fra skoven,
og jeg stivnede bare.
"Du godeste gud. Hvad fanden er nu det?"
Man ville aldrig tro, at det var Scott Scurlock.
Jeg føler mig forvandlet på en uhyggelig, magisk måde.
Jeg forandrer mig hurtigt i denne livsfase.
Jeg er et andet menneske.
Mit første røveri var i den samme bank, som han røvede med Mark seks uger før.
Det vigtigste, når man røver en bank,
er de første 15 sekunder, hvor ingen tror, der sker noget.
Han så ud, som om han måske havde en hudlidelse.
Så folk undgik at kigge på ham.
Kan jeg hjælpe?
Dette er et røveri. Ingen rører sig.
Han trak pistolen roligt frem.
Ingen ville sige nej til denne mand.
Læg penge i tasken. Alle forholder sig roligt.
Jeg sad med scanneren og radioen. Og det var det.
Jeg løb ingen risiko, for jeg havde et alibi og en grund til at være der.
Jeg kunne ikke blive taget, medmindre jeg måtte kalde ham ud af banken.
Det smukke ved det var at skabe og udvikle røverierne,
så alt gik efter planen og var sikkert, og vi fik det ønskede resultat,
hvilket var pengene.
Vi talte ikke sammen på vejen hjem.
Da vi kom tilbage til træhytten og talte pengene,
så var der kun fem-ti tusind dollars.
Det var jo latterligt.
Hvem vil i fængsel for en smule håndører?
I starten af 90'erne anholdt jeg min første bankrøver,
og jeg tænkte, at det var pærenemt.
Jeg vil ikke sige det på en pralende måde, men i løbet af fem-seks måneder
havde jeg lukket op mod 80 sager, og det blev meget vanedannende.
Jeg blev derefter udpeget til FBI's taskforce for voldelig kriminalitet.
Hollywood fløj under radaren i starten på grund af det lave udbytte.
Når en mistænkt hopper op på skranken og danser rundt og prøver at få kontrol,
og de er nødt til at kapre en gammel mands bil,
så viste det, at de var lallende idioter.
De begyndte nok at spørge sig selv, hvad de gjorde forkert.
Jeg sagde: "Scott, jeg gør det ikke for 10-15-20 tusind dollars. Det er dumt."
"Enten gør vi det rigtigt og går efter bankboksen, ellers er jeg ude.
Jeg vil ikke være indblandet i det her."
Men han svarede, at han manglede viden. Så han hyrede Mustang.
Mustang var en helt særlig ung kvinde. Jeg har aldrig mødt en kvinde som hende.
Hun blev ansat i Seafirst Bank som bankkasserer.
Hun fik manualerne og bankens procedurer
for skrankerne, boksene og pengetransporterne.
"FØLG INSTRUKTIONERNE"
Da vi fik insiderviden fra Mustang, vidste vi, at vi kunne klare det.
Vi havde lært, hvad vi skulle sige.
Det her er ægte. Det er et røveri.
Vi havde en særlig sprogbrug til bankfolkene,
og når de hørte de ord, vidste de, at vi kunne vores kram.
Hvem er bokskasserer?
Det er mig.
Det var Scotts særlige evne.
Han kunne styre banklokalet og stadig håndtere boksen på samme tid.
Hurtigt.
Han vil have dem til at være rolige. "Gå derhen. Bare åbn boksen.
Bare rolig. Det skal nok gå. Bare lad mig komme ind og ud."
Det er, som om han går ind i fantasiens katakomber.
Har du en taske mere?
Alle på gulvet!
Kom så!
Da vi kom tilbage til atelieret, spurgte jeg, hvordan det var gået.
"Det var ikke godt. Det gik skidt igen."
"Fandens også. Laver du sjov?"
Så smed han en stor taske foran mig, og jeg kunne ikke tro det.
Det var vores største udbytte. Det ændrede alt.
Ikke kun for os, men også for FBI.
Jeg begyndte hos FBI i 1987.
Da efterforskningen gik i gang, var jeg den mest erfarne agent i afdelingen,
når det gjaldt bankrøverier.
Jeg prøver at mindes de sager, hvor nogen gjorde som Hollywood
og gik fra skrankerne
til koordinerede røverier til at lave boksrøverier.
Jeg kan ikke komme i tanker om andre.
Hollywood-efterforskningen lignede et puslespil.
Vi havde små spor rundt omkring. Vi prøvede at samle det hele.
Jeg tror, Hollywood nød det.
I de fire første røverier var udbyttet over gennemsnittet.
Men så gik han ind i boksene.
Boksrøverier på egen hånd er meget risikabelt,
for man aner ikke, hvad der sker i resten af banken.
Der er større eksponering. Højere risiko for alarmer.
På det tidspunkt blev han mere sofistikeret.
Truslen steg.
Han så det som en udfordring, og han ville udfordre os.
Men det vigtigste spørgsmål var: "Hvem er Hollywood?"
Er I klar?
Velkommen til træhytten. Kom bare ind.
Mine forældre var helt betagede af træhytten,
for min far elskede at bygge ting.
Det her bliver til spisestuen.
Det var et meget bemærkelsesværdig bygningsværk.
Så de havde dyb respekt for Scotty, og det han havde præsteret på det felt.
Vi voksede op i en kærlig familie.
Min far var præst. En højtelsket præst.
Min mor var lærer for børn med indlæringsvanskeligheder.
Vi var præstens børn,
og vi ville bevise for alle, at vi ikke var rene dydsmønstre.
Vi var begge meget eventyrlystne. Det betød, vi blev venner.
Han havde en anden egenskab. Frygtløshed.
Der var huse til salg i hele Reston, Virginia.
Vi kunne komme ind i dem alle.
Scotty og jeg lærte, hvordan man dirker låse op.
Det var ikke for at stjæle noget.
Vi lærte at dirke låse op, så vi kunne komme om på den anden side af døren.
Da han var blevet teenager, blev han mere og mere hemmelighedsfuld.
Vi kaldte ham misinformationens mester, for han løj ikke direkte,
men han sagde ting, der ikke var helt rigtige, eller han udelod noget.
Da han begyndte at lave vilde ting,
var en af de ting, han gjorde, han var nok 15 eller 16,
at han og en ven stjal en bil,
vistnok fra en lokal daginstitution,
og kørte til stranden.
Og de blev fanget.
Det var et vendepunkt for min far,
for der indså han, at noget var gået galt med Scotty.
Han voksede ikke fra den adfærd, vi havde som børn og unge.
Han perfektionerede den bare og blev ved.
Alt med Scott var et springbræt.
Hawthorne Hills Bank åbnede en ny verden for os.
Når man er inde i boksene, er det et nyt niveau.
På det tidspunkt, når vi med vilje efterlod en bil til politiet,
hyrede vi en person,
enten en kvinde eller en mand, der så helt anderledes ud end os,
måske var han meget høj og havde langt, pjusket hår,
og gav ham tusind dollars.
Så købte han en bil og afleverede den til mig.
Vi rengjorde dem med terpentin.
Vi lagde kvindehår på bagsædet.
Vi gjorde det så forvirrende som muligt.
Nogle gange var der flere veje til banken, hvor politiet ville komme.
Så hyrede vi en som udkigsmand.
Min rolle, det var kun to gange, var at være udkigsmand.
Han gav mig en radio og bad mig parkere.
Når jeg så politiet, sagde jeg: "Mor kommer."
Det var det hele.
Jeg tøvede ikke med at hjælpe Scott.
Det var bare en vennetjeneste.
En af Scotts metoder var at røve den samme bank flere gange.
Ingen vil tro, man kommer tilbage og gør det samme få dage efter.
Vi hældte alle pengene ud som det første, og så gennemgik vi dem med UV-lys.
Måske var pengene markeret.
Nye penge var farligst, fordi de har fortløbende serienumre,
så dem spredte vi rundt.
Vi låste alt udstyr inde i militære beholdere, som vi gravede ned.
Så tog vi tøjet ud i skoven, hvor vi brændte det hele i et jordhul.
Så skulle jeg hvidvaske pengene.
Scott gamblede meget på sport, og det kunne bruges til hvidvaskning.
Det var hans værk. Det var genialt.
Man lagde det samme beløb på begge holdene på to forskellige kasinoer,
og et af holdene vinder.
Så man får alle pengene tilbage,
minus det huset tjener på det tabende hold, som er fem procent.
Vi mistede stort set intet.
Scott brugte sine penge, og han levede livet, som han ønskede det.
Rejse ud i verden og møde andre mennesker.
Det elskede han.
Jeg har opdaget glæderne ved at rejse alene.
Mine vildeste oplevelser er sket, mens jeg var alene.
Scott var en mystisk mand. Han kunne forsvinde et stykke tid.
På et tidspunkt tænkte jeg, at han var fra CIA. Måske dyrkede han pot.
Jeg har aldrig spurgt ham, hvordan han tjente penge. Måske var han entreprenør.
Han var jo dygtig til at bygge.
Jeg fandt ud af, at han var meget interesseret i at stoppe skovhugsten.
Han samarbejdede med Earth First, og han donerede penge til miljøforkæmpere.
Jeg spurgte ham hvorfor. "Hvorfor spilde penge på hippier?"
Scott så sig selv som en slags Robin Hood.
Det fremgik af den måde, han skaffede pengene på,
og også på måden, han brugte dem.
Jeg ved, at han var en slags Robin Hood.
Han gav penge til mig og til andre mennesker og ting.
Jeg så ham give penge væk.
Han hjalp folk.
Hvis de manglede noget, gav han dem nogle tusind dollars.
Han delte pengene ud.
Det var et sært forhold til penge. De var ikke blevet tjent. De var stjålne.
Brug løs af dem, og hent nogle flere.
Han var ikke Robin Hood. Robin Hood var idealist.
Han stjal fra de rige og gav til... Alt det vrøvl.
Sådan var Scott ikke.
Han hjalp folk, han kendte,
så hvis han havde brug for noget i fremtiden,
så kunne han regne med dem.
Uanset hvor succesfuldt det hele var, begynder man altid at udfordre skæbnen,
og så går det ikke, som man ønsker det.
Vi måtte afblæse et røveri, fordi en af bankkunderne genkendte ham.
Jeg hørte opkaldet og måtte få ham ud.
Vi er ude. Kom så.
Næste gang havde han lige sat sig i flugtbilen,
da farvepatronen eksploderede, og han smed byttet væk.
Vi fandt bilen kun få gader fra banken.
Jeg satte mig ind i den bil et par minutter.
Jeg absorberede det hele.
Det var det tætteste, jeg havde været på ham,
da jeg sad i bilen og ventede på næste røveri.
Vi opsporede de tidligere ejere.
Derefter kunne vi tegne skitser af dem, der havde købt biler.
Der kom en profileringsekspert, der fortalte alle efterforskerne på sagen,
at han måske var politimand.
Det skyldtes de evner, han havde, når han røvede banker.
Magan havde en mistanke om, at Hollywood måske var politibetjent.
Shawn Johnson mente, at Hollywood måske var politibetjent.
Troede jeg, han var politibetjent? Nej.
Jeg troede ikke på den teori.
Vi overvejede det, og vi mente, at det gjorde ham farligere.
Vi ville gøre ham kendt, så vi kunne opklare sagen.
Så vi brugte medierne, og det var et led i en omhyggelig plan.
Vi har fortalt om en bankrøver kaldet Hollywood.
Han topper FBI's liste over mest eftersøgte.
FBI kalder ham Hollywood på grund af forklædningerne.
Han har røvet mere end et dusin banker i de sidste fire år.
Det ændrede historien dramatisk, da FBI offentliggjorde navnet Hollywood,
fordi vi vidste, at de havde svært ved at opspore ham.
Der var en cyklus, hvor der blev røvet banker hvert halve år,
og man sagde: "Var det Hollywood?"
FBI-agent Shawn Johnson prøver at finde nogen, der ved noget om Hollywood.
Vi starter med at gå fra dør til dør. Vi deler os op.
Man så normalt ikke FBI-agenter gå rundt
og spørge: "Ved du noget om det her bankrøveri?"
Det var vildt at se en agent være så åben.
Det viste også, at de var rådvilde.
Jeg ville måske lade ham vide, at jeg var der.
Jeg var der også. Man kunne se mig på tv.
De fleste kriminelle fulgte med i medierne. Jeg tror, de elskede det.
Første gang, vi hørte om Hollywood, var i en artikel med Shawn Johnson.
Han sagde: "Nogen ved, hvem han er, og I skal hjælpe os."
Han kaldes Hollywood.
Hollywood bruger sminke...
Navnet påvirkede ham enormt. Det gjorde ham større.
Det gjorde ham glad, selvom han ikke sagde det højt,
men jeg ved, at han inderst inde var stolt.
Vi mente, han ville slå til igen, når han fik så meget rampelys.
Hvert røveri var en mulighed for at prøve noget nyt.
Vi ville finde ud af, hvad FBI forventede i vores flugtmetode.
Så gjorde vi det modsatte.
Efter røveriet af den her bank, tager man enten Madison og kører modsat politiet,
eller også hele vejen rundt om søen.
"Hvorfor ikke blive inde i varevognen?
Så tager jeg på restaurant og venter, indtil faren driver over.
Når politiet er væk, går jeg ud til bilen og tager kontakt, når du kan komme ud."
Vi ombyggede en varebil, så han kunne ligge under gulvet.
Hvis de lyste derind, kunne de ikke se ham.
Jeg sagde til Scott, at jeg havde drømt noget den nat.
"Vi får over en kvart million dollars, og du kommer sikkert væk uden problemer."
Jeg sad i restauranten i godt tre kvarter.
Der var fire-fem politibiler, og jeg kunne bare se ud af vinduet,
hvornår de kørte væk igen.
Jeg ankommer til stedet og tænker:
"Er han et spøgelse? Hvordan kan han bare slippe væk?"
En ting han opdagede, mens han lå i bilen, var kondens fra hans åndedræt.
Hvis politiet var vågne, ville de vide, at der var nogen derinde.
Jeg gik over til en vinbutik, og da jeg kom ud, var de væk.
Jeg gik over til bilen og fik radioforbindelse til Scott:
"Så er der afgang."
I alt 938.077 dollars
Det var kattens leg med musen. Politiet og myndighederne var frustrerede.
De kunne ikke finde ud af, hvem det var.
Alle husker om ham, at han genner folk rundt og truer med at skyde dem.
FBI er frustrerede over,
at Hollywood har kunnet slippe væk i så lang tid.
De frygter, han bliver voldelig, før han bliver fanget.
Jeg tror, det ændrede Hollywood-historien,
at før vi begyndte at høre fra bankkassererne,
som fortalte rædsomme historier, havde han ikke skadet nogen.
Han blev nogle gange desperat.
Når han ville ind i boksen, og personalet ikke lukkede ham ind, blev han vred.
"Det er jul. Jeg vil ikke dræbe."
Han brugte en strømpistol på en ansat. Så han var villig til at bruge våben.
Jeg har set folk græde.
De var meget følelsesladede, og man prøvede bare
at berolige dem lidt, så man kunne tale med dem.
Det var forskelligt fra andre røverier, de måtte have oplevet.
Vi kunne ikke på noget tidspunkt vide, hvad han ville gøre.
Han var ekstremt truende.
Bankrøverier er aldrig uden ofre.
Kunderne bliver traumatiserede, og kassererne bliver traumatiserede.
Når man får en pistol rettet mod ansigtet og trusler på livet,
så tager det hårdt på folk.
Jeg har oplevet 14 røverier, og en af gangene var det Hollywood.
Han indtog rummet totalt, og fik alle til at være helt ubevægelige.
Det er usædvanligt, at en røver har så stor kontrol.
Det sidder der for evigt.
Man kan leve sit liv, men det bliver siddende. For evigt.
Vi må kunne gøre mere for at stoppe dem.
Nogen kommer til skade.
Han syntes, han havde det fantastisk.
Han levede drømmen.
Han troede nok, at han ville slippe af sted med det,
men det var forkert.
Før man træder ind i vores verden, aner man ikke, hvor hårdt det er.
Umuligt.
Efter så mange år med bankrøverier
er man ikke længere den samme, som da man begyndte.
Scott begyndte at blive stresset.
Han var han ikke længere det samme afslappede, glade menneske.
Han var væk.
Stemningen i træhytten ændrede sig.
Han blev mere lukket, mere isoleret og langt mindre social.
Scott fik mig til at bo i forhuset for at holde folk væk.
Hans liv blev mere og mere hemmelighedsfuldt,
og han ville have folk væk.
Folk skulle ikke se, hvad han lavede.
Når man krydser Rubicon og begynder at leve det liv,
er man nødt til at lyve over for alle om alt.
Alle, man holder af. Alle, man møder.
Jeg fortsætter i den forkerte retning.
Jeg starter ting, og så stopper jeg, før jeg får gavn af det.
Mange kvinder har mærket, at jeg bremser op.
Vil jeg bare have ting? Er det derfor, jeg aldrig er tilfreds?
Jeg drillede ham engang, når jeg så ham med bestemte typer kvinder.
"Hvad laver du? Behandler kvinder som skidt? Tag dig sammen."
Er han single eller hvad? Har du kvinder i din seng?
Tingene går ikke som før.
Jeg plejede at føle mig fri og tryg,
men nu begynder jeg at føle mig fanget.
Han bankede på døren: "Jeg må tale med dig."
Mens han sad der overfor mig, begyndte han at græde.
Tårerne strømmede.
Han sagde: "Suze, jeg ved ikke, hvad der foregår.
Men når jeg ser mig i spejlet, ser jeg ikke mig selv.
Hvad er det?"
Da vidste jeg, at han havde problemer.
Kampen mellem lyset og mørket i ham. Han var ved at tabe.
Han begyndte at drikke mere og mere for at dæmpe ængstelsen.
Men han ville have et afslutningsnummer,
og det skulle være tre eller fire banker på rad og række samme aften.
Så fik vi 10-15 millioner dollars og stoppede.
Så gik vi hver til sit.
Vi havde udset os tre banker.
Først røver vi en lille bank, ind og ud. Det er lige meget med pengene.
Det vigtige er at få politiet derhen.
Så skulle vi røve en større bank. Når de ankommer der, er det så en tredje.
Hvad vil de gøre?
Vi ville ydmyge Seattles myndigheder, og det var absolut muligt.
Jeg var blevet frustreret over efterforskningen.
Vi havde fundet nogle flugtbiler, men vi var ikke tæt nok på.
Jeg blev træt af at vente og udelukkende reagere på røverierne.
Jeg begyndte at undersøge sagsakterne.
Jeg kiggede på fremgangsmåden, tidspunkterne, ugedagene,
placeringen af bankerne, hvor mange penge han tog.
Jeg vidste, han havde et ego.
Derfor vidste jeg, han ville komme tilbage.
Jeg lavede beregningerne.
Jeg fandt ud af, at han brugte 21.000 dollars om måneden.
Så ud fra det forudså jeg, at han ville slå til på en af tre dage
det følgende år i januar.
Jeg vidste, han ville vende tilbage til nogle bestemte, sandsynlige mål.
Vi satsede på, at de kom tilbage,
og at vi var det rette sted på det rette tidspunkt.
Efter det sidste store røveri, tog vi et år fri.
Vi planlagde at røve tre banker,
men vi havde brug for en person mere på grund af logistikken i operationen.
Efter det første røveri tog jeg til Montana og gemte mig der,
indtil Scott dukkede op og trak mig ind i det igen.
Scott gik ind i bankerne alene,
og han havde problemer med at styre folk derinde.
Så han sagde: "Du skal bare stå i lobbyen.
Sørg for, at ingen går ud. Det er det hele."
Der var gået et år, siden jeg havde forudsagt de tre dage i januar.
Jeg sad med et medlem af taskforcen og overvågede banker, der var logiske mål.
Den første dag skete der intet.
Den anden dag skete der intet.
Den tredje dag ventede jeg på ham alene.
Vi ville røve en enkelt bank, bare for at komme i træning, før vi røvede tre.
Mit andet røveri var helt forskelligt fra det første.
Mere kontrolleret, meget lettere.
Det var mere et job end et eventyr.
Jeg vidste straks ud fra beskrivelsen, at det var Hollywood.
Han røver en anden bank end den, hvor jeg var.
Han kom tilbage den tredje dag, som jeg sagde.
Jeg nærmede mig, og jeg følte, at jeg var få minutter bag ham.
Ikke måneder, ikke uger, men bare få minutter.
Jeg kørte hen til banken. Stedet var sikret.
Jeg var den første efterforsker på gerningsstedet.
Jeg kommer hen til banken og ser Shawn Johnson.
"Hvordan kom du så hurtigt?"
Jeg fandt ud af, at han sammen med nogle FBI-agenter
havde kørt deres egen overvågning i jagten på Hollywood.
Han havde droppet resten af taskforcen.
Nogle i taskforcen besluttede, at jeg havde gang i noget tosset.
"Han kommer ikke tilbage."
Jeg husker, hvordan det øgede alles motivation for at arbejde på sagen,
fordi der var gået længe siden sidst.
Alle på taskforcen mente på det tidspunkt, at der ville ske noget slemt.
Og Ellen skal anerkendes for,
at hun så, at denne sag var ved at løbe løbsk,
og at vi måtte få den lukket.
Hollywood var ret forudsigelig i forhold til tidspunktet på dagen og lokationerne.
Vi lagde en overvågningsplan
og håbede på at en af vores folk ville være på gaden,
når han røvede en bank.
Vi havde brug for Seattle Politi. Vi havde brug for deres specialenhed.
Vi havde brug for luftstøtte.
Vi fik flere FBI-ressourcer.
Alle forberedelserne krævede en gigantisk indsats.
Så vi forpligtede os til at samle alle disse ressourcer i en ubegrænset periode.
På det tidspunkt var der en ny teknik ved navn Pro-Net.
Den brugte elektronisk mærkning, som blev fastgjort til pengene.
De sendte et signal til tårnene.
Så skulle man bruge et apparat til at følge sporingsenhederne.
Så de skulle ind i en masse politibiler.
Jeg måtte gennemgå røverierne igen
for at finde sandsynlige mål, så vi kunne placere enhederne.
Vi placerede to sporingsenheder i så mange banker som muligt.
Alt drejede sig om tid.
Jo mere sporingsudstyr, der var i boksen, jo mere tid havde jeg til at nå frem.
Hvis det står mellem dig og en eller anden stakkel,
hvis kone du vil gøre til enke...
Brormand, så er det dig, der ryger.
Scott og jeg havde set Heat, som er en ret intens film.
Rør jer ikke!
Bankrøveri-scenerne i den film er ramt helt rigtigt.
Og ildkampen. Den skræmte livet af os.
Jeg husker, Scott og jeg så på hinanden. "Du godeste. Hvad hvis det nu skete?"
Det var det spil, vi spillede.
Det kunne faktisk ske, og det plantede en frygt i os.
En frygt for døden.
I hele min tid på den her sag
har jeg altid troet, at nogen sandsynligvis ville komme til skade.
Jeg har arbejdet med andre bankrøverier i FBI,
hvor mine kolleger blev dræbt i en kæmpe ildkamp i Miami i 1986.
I en ildkamp på over fire minutter
blev to specialagenter fra FBI dræbt og fem andre agenter blev såret.
Vi vidste ikke, hvem Hollywood var,
men vi vidste, at hvis vi konfronterede ham på gaden,
ville han ikke give sig uden kamp.
På et tidspunkt midt i det hele havde jeg en meget livagtig drøm.
Jeg kravlede op fra vandet på en strand.
En haj havde bidt begge mine ben af.
Jeg tolkede drømmen som et råd.
Rådet var at komme ud af det.
Jeg kunne mærke, at Scott følte, der var noget på vej.
Vi vandrede i Olympic Mountains. De betød noget særligt for Scott.
Der havde vi fred.
Vi rensede vores sind fra byen, fra kaosset,
og vi gik ud i naturen og udfordrede os selv.
På toppen af Mount Washington sagde Scott:
"Du skal selv føre skæbnens hånd, og lad aldrig din fjende diktere din skæbne."
"Sørg for, at du selv styrer, hvad du gør med dit liv."
Én bank var ikke nok for Scott. Han ville røve tre banker.
Jeg sagde: "Du er tosset."
Jeg talte med Steve og sagde, at han var ved at tabe fatningen.
"Jeg tager til Californien, og jeg synes, du skal tage med."
Og han overvejede det faktisk, men han ville ikke svigte Scott.
Jeg vidste, at jeg måtte gennemføre det sidste røveri,
for der skulle være en kulmination. Det skulle afsluttes.
Sidste gang jeg så Scott, havde jeg et virkelig slemt mareridt.
Drømmen involverede våben og en ildkamp.
Det var i Seattle. Folk løb rundt.
Jeg fortæller ham om drømmen, og han blev ligbleg.
Han sukkede og sagde: "Du ser mig nok ikke igen. Jeg tager sikkert til Seychellerne."
"Seriøst? Du kommer tilbage, ikke?"
Han sagde: "Jeg tror ikke, du ser mig igen."
Jeg går ind i mørket og skriger til Gud, at han skal vejlede mig.
Gud reagerer ikke, og det føles som en afvisning.
Det er en tid fyldt med smerte, vrede og bitterhed.
Hvor fanden skal jeg nu hen, du hvide ridder i mit sind?
Dette bliver min sidste note i lang tid.
Vi forberedte os i årevis på de banker.
To uger før thanksgiving siger Scott, at der er en god og en dårlig nyhed.
Den dårlige nyhed er, at de nu har Pro-Net-mærker i pengene.
Vi kan ikke nå at fjerne dem og realisere den oprindelige plan.
Så vi kunne ikke røve flere banker.
Den gode nyhed er, at vi røver banken på 125th Street.
Mustang havde fortalt os, at der var mellem fem og syv millioner dollars der.
Så hele planen ændrede sig.
SPORINGSENHED
Men vi måtte gøre noget ved sporingsenhederne i en fart.
Vi røvede en bank for at lære at håndtere dem.
Vi gav Scott en skimaske på.
De skulle ikke tro, at Hollywood gik efter mærkningen.
"Bare gå derind. Ikke noget pis med kassererne.
Gå ind i boksen, hent pengene, og så har vi sporingsenhederne.
Så ved vi, hvor de er placeret i pengene."
Alle mærkerne var sat mellem 20-dollarsedler,
for når man bladrer i dem, kan man mærke det.
På kort tid fandt vi to, som vi smed ud af vinduet.
Bagefter følte vi os sikre og mente, at vi kunne klare det.
Jeg vågnede thanksgiving-morgenen i 1996.
Min kone sagde til mig, inden jeg gik: "Det er dagen. Du fanger Hollywood i dag."
Jeg tænkte: "Det ved jeg nu ikke helt."
Thanksgiving-ugen var altid en kort uge, og de fleste mødte ikke på kontoret.
Vi vågnede om aftenen.
Vi kiggede ud af vinduerne. Regnen hamrede ned.
Det var gråt og mørkt. Så smukt.
Den perfekte dag til formålet.
Jeg gjorde rent. Forberedte alting til perfektion.
Vi sad i sminkerummet og tog protese-stykkerne og parykkerne på,
og der blev ikke sagt meget.
Jeg gik ind i atelieret. Scott havde lagt guitarkassen frem.
Sammen med stormgeværet og haglgeværet.
Tanken var, at hvis der kom en politibil,
ville vi tage haglgeværet og skyde motoren i stykker,
så politibilen var færdig.
Alt var forberedt.
Vi var klar til at køre til Seattle.
Mustang var klar som udkigspost på bakken.
Det var tid.
Vi var blevet trænet specifikt på Hollywood.
Da han gik ind i Lake City-filialen for at røve os,
passerede han sin egen efterlysningsplakat.
Ingen panik. Det er et røveri.
Scott gik først ind og begyndte at dirigere folk på plads.
Så kom Mark ind og begyndte at instruere kunderne.
Man er ikke bange.
Man har øvet det og været igennem det før.
Så man gør det.
Mit værste mareridt.
Ikke én Hollywood, men to, kom ind.
Så gik der ged i det.
Jeg trak i seddelfælden, der udløser en alarm.
Hvem er bokskasserer?
"Det er mig."
Vi gik begge to derind.
Boksen kan åbnes med en særlig kombination,
der aktiverer endnu en alarm.
Jeg ville have samtlige politienheder i Seattle til stede.
Så hurtigt som muligt.
Kontoret var helt forladt. Der var ingen. Lyset var slukket.
Jeg sad og prøvede at få styr på nogle løse ender.
Vi aflyttede politiradioen i Seattle, da tonen begyndte.
Man hører bip, bip, bip.
De var derinde i to, tre, fem minutter.
Jeg hører intet fra Mustang. Alt er godt.
Og så hører jeg radioen.
Vi har to mistænkte i banken med hat.
Lange grønne frakker og tyk sminke i ansigterne.
Jeg hører nogen kalde over en radio. "Du er blevet set."
Han var urolig.
Han var vred. Han ville ind og ud igen.
Han mente det.
Kom så!
Jeg smed en Pro-Net ned i tasken.
Han havde en pistol rettet mod mig,
og jeg tænkte: "Kommer han tilbage og skyder mig?"
Mike løb forbi og sagde: "Bankrøveri. Jeg tror, det er Hollywood."
Vi løb hen til bilen, tændte lysene,
tændte sirenen og blæste ned ad Second Avenue.
Jeg tog hjem klokken fem og troede, jeg havde fri.
Jeg gik ind i mit køkken. Min personsøger bipper. Det var Hollywood.
Scott var lidt for længe inde i boksen.
Men så kom han pludselig tilbage med en stor sportstaske, som jeg tog.
Der var over en million i tasken.
Nu kan vi høre sirenerne.
Så opdagede vi, at der var politi overalt.
Det vrimlede med dem.
Scott råbte: "Måske skulle vi bare give op. Lad os stoppe."
"Hvad fanden taler du om, Scott?
Lad os få det overstået. Ud med de mærker."
Jeg kørte bilen, som om den var stjålet.
Vi blev konstant opdateret fra centralen.
To mistænkte med håndvåben, men jeg prøver at fokusere på sporingsudstyret.
Har vi noget signal lige nu?
Wedgwood og Lake City giver udslag.
Jeg følger sporingsenheden.
Den rammer forskellige dele af byen, forskellige antenner på skift.
Jeg prøver at følge signalet.
Scott råber: "Jeg fandt en!"
Han gav mig to 20-dollarsedler med en Pro-Net imellem,
som jeg smed ud af vinduet.
En betjent kommer i radioen og siger: "Jeg får et stærkt signal her."
Jeg kører derhen og finder en sporingsenhed ligge der.
Det var noget lort.
Men jeg vidste, der var en sporingsenhed tilbage.
De ledte stadig, og jeg sagde: "Tag dig sammen, Biggins.
Få lortet klaret. Du skal ikke være bange."
Vi gik i panik, fordi politiet summede rundt omkring os.
Vi vidste, at de jagtede os.
Vi havde taget 1.080.000 dollars fra banken,
og det var for svært at finde sporingsudstyret.
Pludselig lyser min skærm helt op. Nu sker der noget.
Scott sagde: "Stands. Jeg vil køre. Jeg ved, hvor..."
"Jeg ved, hvor jeg skal hen. Gør det, du skal."
Han insisterede.
Til sidst gav jeg mig. Jeg kiggede bag førersædet.
Der lå en bunke penge.
De havde slet ikke styr på dem.
"For fanden da. Fanden i helvede."
Bare kør! Kom så!
Jeg er stadig et stykke væk. Jeg skal være der. Det er min sag.
Jeg lytter til tonen, som siger...
Jeg følger displayet og bliver ledt hen mod en hvid varevogn.
Jeg slukkede alle mine lys og fulgte bare vejviseren
helt hen til bagenden af den her varevogn.
Jeg kunne se, at der var kondens på bagruderne.
Og vi kunne se lys gennem bagruden.
Det så sært ud.
Så vi vidste, at de gennemsøgte pengene.
Jeg sagde i radioen: "Vi stopper en bil."
"Vi stopper en bil. Jeg vil gerne have forstærkning."
Scott bremsede på en lille bakke, fordi han ville dreje til venstre.
Da han drejede, så jeg politibilerne.
Tre politibiler bag os.
Bilen stoppede langsomt ved kantstenen.
Da jeg steg ud af bilen og trak min pistol,
vidste jeg, at den mistænkte allerede havde forladt bilen.
Politiet siger, vi skød først. Sådan var det ikke.
De fik os i baghold og begyndte at skyde på os.
Meyers læber bevæger sig, så han lyver uden tvivl.
Hør nu her.
Jeg kunne se en silhuet ved førerdøren.
Og det var mørkt, men jeg kunne se, der var en riffel.
Og jeg så riflen sigte hen mod mig.
Jeg så det ikke. Jeg kunne kun se gennem forruden.
Så jeg så ikke nogen stige ud af bilen.
Vi havde ikke våben for at skyde mod politiet.
Det var for at ødelægge bilen.
Nej. Den riffel sigtede mod mig.
Alt, hvad jeg havde lært, blev aktiveret.
Han tog sigte på mig, og jeg tænkte: "Fandens."
Af en eller anden grund virkede geværet ikke.
Og så "klik, klik, klik." Tre klik.
Fandens også.
Pludselig begyndte politiet at skyde mod bilens bagende.
Jeg kunne se, mine skud gik gennem bagdøren.
Jeg husker kun at blive ramt af en kugle og kollapse.
Pludselig flyver min venstre arm op foran mit ansigt.
"De skød min arm af!"
Jeg skreg.
Lidt længere henne stopper Scott igen og henter et haglgevær.
Det næste sted begynder en rigtig ildkamp.
Da jeg stod ud og sigtede mod varevognen igen,
hørte jeg tre øredøvende knald.
Kuglerne susede forbi mit hoved. Jeg kunne kun se glas, der gik i stykker.
Jeg havde ikke skudsikker vest på, og jeg var midt i et kæmpe kaos.
Jeg prøver at få fat i FBI-kontoret og meddele, at der blev skudt.
Varevognen kører igen.
Min venstre arm hænger bare i luften. Biggins er ramt i maven.
Blod overalt.
Og pludselig braser bilen ind i noget.
Mens jeg ligger ned, stikker Scott af.
Jeg tænkte, at det er det, vi har talt om. Vi står alene i det her.
Mens jeg løber hen mod varevognen, ser jeg en silhuet løbe mod syd i en gyde.
Viskerne gik, bilen var stadig i gear,
og Biggins er helt tavs.
Så jeg ved det ikke, om han er i live.
Scott er væk, og jeg kan høre politifolkene råbe:
"Han er væk. Skyd den skiderik! Dræb ham!"
Jeg stoppede op ved gyden.
"Gå ikke ind i den gyde. Det kaldes en dødstragt."
Jeg trak mig og gik tilbage til varevognen,
hvor betjente havde pågrebet to mistænkte.
Jeg så en hvid mand på jorden i håndjern.
Jeg spurgte: "Er du Hollywood?"
"Nej, han løb ind i gyden."
Jeg sagde: "Skyd mig, narrøv. Som du prøvede på før. Bare dræb mig."
Han sagde: "Bare rolig. Retten skal nok tage sig af dig."
Da han bad mig om at skyde ham, sagde jeg: "Nej, du slipper ikke. Vi slog jer."
Jeg ville ikke i fængsel.
Inte betød noget. Mit liv sluttede i det øjeblik.
Pludselig forsvandt frygten og smerten,
og jeg kiggede ind i bilen på en bunke penge,
og alle politifolkenes skudhuller var som laserstråler af lys.
Pludselig lød en guddommelig musik i mit hoved.
Jeg havde aldrig hørt noget lignende.
Pengene blev næsten som en talisman...
"Det er jo bare papir. Det er ligegyldigt.
Hvorfor gøre alt muligt for noget så ligegyldigt?"
Brandvæsenet var der og behandlede Biggins.
Han lå ubevægelig, som om han var død.
Jeg kiggede på ham, og brandmanden kiggede op og...
Han vendte tommelfingeren ned. Jeg tænkte: "Jeg har lige dræbt en."
Jeg tog en dyb indånding og tænkte: "Det havde jeg aldrig overvejet."
Jeg havde været i et skyderi før, men den var slet ikke sådan her.
Det var en ildkamp.
Udenfor varevognen var jeg somme tider ved bevidsthed.
Jeg husker, at Mike Magan åbnede mit ene øjenlåg
for at se, om jeg var levende eller død.
Jeg huskede en følelse af lettelse over, at det endelig var forbi.
Jeg kunne slippe det. Jeg behøvede ikke at leve sådan længere.
De to skudramte mænd blev anholdt og derefter kørt på hospitalet.
Én er stadig på fri fod.
Mange politifolk, FBI-agenter, hundepatruljer,
selv aktionsstyrken leder efter flygtningen.
Hvis nogen stadig er på fri fod, er det skræmmende.
De kan være hvor som helst.
Jeg følger efter ambulancen ned til Harborview Hospital.
Jeg kan komme tilbage senere. Jeg må tale med Steve
og finde ud af, hvem vi ledte efter.
Nu er det slut. Jeg vil ikke mere. Det skal stoppe nu.
I venteværelset på hospitalet blev jeg afhørt af Shawn Johnson.
Forestil dig, at jeg var blevet skudt og var i massive problemer.
Scott er på fri fod. Jeg ved ikke, om han lever.
Biggins dør måske.
Man tænker ikke klart.
Så jeg prøver at beskytte mig selv.
Efter to timer fortæller Steve Meyers mig, at jeg leder efter Scott Scurlock.
Scott Scurlock er Hollywood.
- Seattle politi og brandvæsen. - Jeg ved, de leder i vores kvarter.
Nogen har lige banket på vores dør.
Der er en kano med en presenning over.
Måske burde nogen tjekke den.
Jeg har ikke set nogen, men under min terrasse ville være et godt gemmested.
Jeg hører hele tiden, at betjentene går fra dør til dør
hele natten og hele dagen i jagten på spor.
Intet resultat.
Der er en masse politi og helikoptere i mit kvarter.
De skal blive indenfor, frue, og prøve at holde alarmtelefonerne åbne.
Da jeg hørte, at Hollywood var væk,
blev jeg vred, fordi vi havde knoklet for at pågribe ham.
Det eneste ord, der dukkede op, var: "Fuck."
Hollywood var lige der. Hvordan slap han væk?
I de næste timer gik jeg rastløst rundt, da min personsøger bippede.
Jeg tror, bankrøveren måske gemmer sig i min campingvogn i baghaven.
Hvorfor tror du det?
Jeg så nogen derinde, og den er låst, og der burde ikke være nogen.
Min gamle partner sagde til mig:
"De har fundet din mistænkte tæt på der, hvor der blev skudt."
- Er det en mand eller en kvinde? - Jeg så bare noget mørkt hår.
- Hvor længe siden? - Jeg er lige kommet ind.
Politiet blev sendt hen til campingvognen.
De banker på, for at se hvem det er.
De smadrer vinduet og skyder peberspray ind.
Et øjeblik efter hører de et enkelt skud.
Betjentene skyder ind i campingvognen.
Jeg fik at vide, at der var 76 skud i campingvognen fra betjentene.
Godaften. Thanksgiving blev afbrudt for en stribe familier.
Politiet har omringet en mistænkt, som muligvis er bankrøveren Hollywood.
Lige nu kan Hollywood, en af de mest aktive bankrøvere i landet,
ikke længere undslippe.
Da jeg kom til stedet, var politiet også ved at ankomme
med pansrede køretøjer og en kommandocentral.
Vi havde helikoptere og pansrede køretøjer.
Der var mindst et par hundrede politibetjente til stede.
Jeg har aldrig set så mange.
Det er thanksgiving.
Hele byen er hjemme med familien og ser, hvad der sker på tv.
Det er ikke kun nabolaget, der kommer ud, men alle der bor i området.
Folk vil se, hvad der sker,
især når noget, der ligner en film, foregår så tæt på deres hjem.
Et roligt kvarter i det nordlige Seattle,
og pludselig er der massevis af politifolk og aktionsstyrken.
Og så er det thanksgiving.
En thanksgiving, ingen vil glemme.
Vores sidste gæster var på vej ud,
da jeg fik et opkald fra min tante Helen i Seattle.
Hun var helt hysterisk.
Tophistorien...
Det var i Seattle-nyhederne, at der var en skudveksling
med en forbryder ved navn Scott Scurlock.
Aktionsstyrken havde omringet en campingvogn omme i en baghave.
På det tidspunkt satte jeg mig ned
og sagde bare: "Wow."
Det var så vildt at finde ud af, at han havde røvet banker i fem år.
Folk står stadig udenfor.
Deres thanksgiving er blevet afbrudt af denne politijagt,
som har været i gang i mere end et døgn.
Politi og FBI-agenter har været klar til kamp.
Våben fremme og forhandlere på plads.
Kampen var stadig i gang.
Vi ved, der var blevet affyret skud.
De har banket på døren. De har prøvet at kontakte ham.
Det her skulle ende med det ønskede resultat,
og de tog ingen chancer.
Efter to timer uden reaktion besluttede vi at gå ind i campingvognen.
Jeg går ind med det taktiske hold.
Vi fandt et lig under bordet.
Jeg havde et billede på mig. Jeg kiggede ned.
Det var Scott.
På det tidspunkt vidste jeg, at vi havde ham.
Han havde åbenbart begået selvmord.
Det første skud, betjentene hørte, var hans selvmord.
Godaften.
En mistænkt bankrøver, der døde i går i kamp med politiet,
begik tilsyneladende selvmord.
Scott Scurlock, kaldet Hollywood, lå død i en campingvogn...
Jeg vågnede næste dag på hospitalet.
Fjernsynet var tændt, og nyhederne talte kun om os.
Mit navn og Scott Scurlock fra Olympia, Washington, afdød.
Død for egen hånd.
Jeg kiggede lidt og sagde bare...
"Gudskelov."
Skyderiet var afslutningen.
Ikke bare for vores gerninger, men for det liv jeg havde ført.
Vi var som to kometer, der mødtes, og vi fløj sammen gennem universet,
og pludselig eksploderede det på et sekund. Det er væk.
Den episode testede mig på alle mulige måder.
Jeg tænkte på mine børn, da skyderiet begyndte,
og spekulerede på, om jeg gjorde det rette
ved at udføre den her opgave, når der er mange andre opgaver i FBI.
Hver eneste dag tænker jeg på det.
Mit spørgsmål til ham ville nok være: "Hvorfor tog du dit liv?"
Jeg citerer Mark Twain.
Mark Twain sagde, at han aldrig ønskede nogen død,
men han havde læst nogle nekrologer med stor glæde.
Min eneste ærgrelse er,
at jeg aldrig fik talt med Scott under fire øjne. Mand til mand.
Hvis jeg havde været med i biljagten,
ville jeg så have beskudt bilen, som Mike gjorde? Nej.
Man kunne altid fange ham en anden dag. Der kommer altid en ny dag.
Hele familien var knust.
Vi blev nærmest dobbelt ramt.
"Lavede han virkelig det? Er han endt her?"
Min far forgudede Scott, og han var fuldstændig knust.
Vi mistede ikke bare ham. Men også vores billede af ham.
Jeg savner at kunne elske ham.
Jeg savner at være elsket af ham.
Og han elskede mig virkelig.
Det kan slet ikke diskuteres.
Og jeg elskede ham højt. Uanset hvordan han var.
Mængden af hemmeligheder om sit liv var så enormt,
at hvis han var gået ud af campingvognen og havde overgivet sig,
skulle han stå over for hele verden.
Jeg tror helt ærligt, at det sidste årti af hans liv,
der traf han valg, som han vidste førte ind i en blindgyde.
Jeg modtog et opkald.
"Scotty er død. Han døde i et bankrøveri."
Jeg tænkte straks:
"Han prøvede at stoppe bankrøveriet. Han var helten."
Så jeg spurgte, hvordan han døde i bankrøveriet.
Svaret var, at han var bankrøveren.
Mit hjerte og min hjerne eksploderede.
Da jeg sad i fængsel, besøgte Mustang mig fire-fem gange.
Hun kom altid på årsdagen. Dagen før thanksgiving.
Hun mindedes altid Scott.
Jeg fik brev fra hendes søster om, at hun havde begået selvmord.
Hun kunne ikke holde ud, at hun havde lavet så meget
gennem årene med Scott og mig.
Nu var han pludselig død, og jeg sad i fængsel i mange år,
mens hun selv gik fri.
Hun var ikke fri inde i sjælen.
Hun følte ikke, hun var fri.
Steve Meyers, som gik til Shakespeare-stykker med min mand og mig.
Han skulle i fængsel.
Så var der Mark Biggins.
Følsom mand. Digter, guitarist.
Han skulle i fængsel. Utroligt.
Folk spørger: "Kendte du ham fra træhytten? Hollywood?"
"Jeg kendte ikke Hollywood. Jeg kendte Scott Scurlock."
Scott og jeg talte flere gange om, hvad vi ville gøre, hvis vi blev fanget.
Han sagde altid:
"Jeg skal ikke i fængsel. Jeg går mod det hvide lys."
Jeg har læst ofrenes vidneudsagn,
og nogle af kassererne og bankkunderne blev traumatiserede
af oplevelsen, og det fortryder jeg dybt.
Scott havde en T-shirt med teksten "Live Free or Die."
Jeg tror, han brugte mange år på at lære, hvordan man lever frit.
Men i sidste ende døde han, og han var ikke fri.
Efter han døde, så døde træhytten også i løbet af halvandet år.
Den faldt sammen.
Træhytten og Scott var én sjæl, uadskillelige.
Og Scotts død var også dens død.
Sådan måtte det være.
Efter min løsladelse fra fængslet tog jeg tilbage til træhytten.
Det lignede et skibbrud.
Det var bare en bunke tømmer.
Jeg tog noget af Scotts aske og spredte det og sagde endelig farvel.
Jeg har lige læst hele min dagbog, og den virker forældet nu.
Jeg føler mig som et andet menneske.
Der er sket så mange ting med mig, at jeg ikke kan skrive dem ned.
Mit sind er længere væk fra jorden end min krop.
Jeg er forventningsfuld, men bange.
Det er en tid, hvor nyt opstår.
MELLEM 1992 OG 1996 RØVEDE HOLLYWOOD-BANDEN 19 BANKER.
DE STJAL OVER 2,3 MILLIONER DOLLARS.
I 1997 BLEV STEVE MEYER OG MARK BIGGINS IDØMT 21 ÅR OG 3 MÅNEDERS FÆNGSEL.
INGEN ANDRE MEDVIRKENDE BLEV TILTALT.
Tekster af: Jesper Samson