Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tohle je skutečná loupež. Odstupte od přepážek.
Byl to nejproduktivnější bankovní lupič na severozápadě Ameriky.
Pořád mění převleky.
Jako by byl ve filmu, vykrádá banku za bankou.
Tři nebo čtyři banky, jednu po druhé, v ten samý večer.
V FBI bankovním lupičům rádi dáváme přezdívky.
Tohle byl „Hollywood“.
Což sedí,
zvlášť když jsme zjistili, že se inspiroval postavou
Bodhiho z Bodu zlomu.
Proč sloužit zákonu, když můžeš být jeho pánem?
Otevřeš trezor, nebo to mám udělat já?
Procházelo mu to čtyři roky. Proto se stal naší hlavní prioritou.
Nebyl to žádný hlupák.
Hollywood patří k mým nejnebezpečnějším zločincům,
protože byl profesionál.
Chtěl zničit město Seattle,
což nebylo jen možné, ale vítězné.
Věděli, že za ty roky sebral miliony.
Věděli, že je ponižuje.
Když nás přišel oloupit do pobočky v Lake City,
prošel kolem plakátu s vypsanou odměnou.
Nepanikařte. Tohle je loupež. Odstupte od přepážky.
Co se tu stalo, snad vypadlo z filmového scénáře.
Je nalíčený, má paruku...
Parťáka mu dělá tato pistole ráže 9 mm.
Nejúspěšnější bankovní lupič v zemi.
Je první na seznamu nejhledanějších osob FBI.
Nemohli přijít na to, kdo to je
a kde zaútočí příště.
Byl to snad nějaký duch?
Jak mohl jen tak vyklouznout?
JAK SE VYKRÁDÁ BANKA
SEATTLE ZAČÁTEK 90. LET
Hollywood byl pro nás v Seattlu výjimečný případ.
Věděli jsme z důkazů,
že byl obeznámený s bezpečnostními praktikami.
Věděl, za jak dlouho se odtamtud musí dostat.
Byl to chytrý bankovní lupič.
Stal se naší největší prioritou,
když jsem převzala vedení naší jednotky.
Shawn Johnson byl agent FBI, který ten případ vedl.
Byl chodící encyklopedie o Hollywoodovi.
Je jednička, pokud jde o množství peněz,
které bankovní lupič odnesl.
Hollywood byl profesionální lupič.
Pracoval na sobě. Zdokonaloval se.
Myslím, že ho to bavilo.
Dělal to pro peníze, ale při loupeži
si užíval nával adrenalinu, tu výzvu.
Když jsem pověřila Mikea vedením příslušné policejní jednotky,
věděla jsem, že to bude velmi dynamický vztah.
Se Shawnem jsme byli jako den a noc, olej a voda, dva různé styly.
Můj tehdejší partner to shrnul.
„Shawn Johnson byl oheň a Mike Magan byl kanystr benzínu.“
Podle popisu, s nímž možná nesouhlasím,
jsem já byl mozek a on svaly.
Nepodepíšu se pod to,
ale s tím mozkem bych souhlasil.
Ellen Glasserová byla velmi talentovaná vedoucí,
která vyznávala jednoduchost.
Jako jedna z prvních agentek v FBI
jsem mohla dohlížet na práci
jednotky násilné kriminality a operační jednotky,
což bylo něco úžasného.
Nejenže jsem měla parádní práci,
taky jsem byla šťastná matka čtyř malých dětí,
a tak mám někdy pocit, jako by ve mně žily dvě různé ženy.
Chlapi mi říkali agentka máma.
VEŘEJNÁ TRŽNICE
V 90. letech Seattle procházel velkou proměnou.
Do města dvou firem, Weyerhaeuser a Boeing,
přibyl Microsoft
a pak všechny firmy kolem Microsoftu.
Bezos z Amazonu, Starbucks rostl neuvěřitelným tempem.
Do Seattlu se odevšad valily peníze.
Bylo neskutečné, kolik bank se objevilo.
Tehdy mi nedocházelo,
že to podněcují ty peníze z technologického boomu,
ale tehdy byly banky i v obchodě s potravinami.
Banky byly na každém rohu.
Ve státě Washington prudce stoupá počet bankovních loupeží.
Varoval jsem ženu před bankami v Seattlu. Hrozí, že je vyloupí.
Tři muži přepadli US Branch Bank ve Woodinvillu s brokovnicí...
Do banky vstoupí muž
a podá pokladníkovi papír, že chce peníze.
V Seattlu vyloupili mnoho bank.
Nebylo to ve zprávách denně, ale bylo jich hodně.
Deborah Horneová má bližší informace.
Přesně tak, Davide. Před chvílí...
Seattle bylo vzrušující místo.
Identita města se formovala,
prosazovalo se v celostátním měřítku.
Měli jsme Nirvanu, to znamená grunge.
Grunge pro mě do jisté míry
pramenil z frustrace, kterou spousta lidí cítila
ohledně změn, které přicházely do jejich prostředí.
Grunge byl proti korporátní kultuře,
proti zavedeným značkám, velkým jménům a slávě a...
Nic z toho nechtěl, to ho nezajímalo.
Lidé byli proti establishmentu z dobrých důvodů.
Nenáviděli útlak, nenáviděli kolonialismus,
útoky na lidská práva a životní prostředí.
A okrádat banky, kterým to prochází?
To se lidem líbí.
Od června 1992 v Seattlu vyloupil 14 bank.
Panejo!
To musí být chytrý.
Zatraceně chytrý.
Bral to jako pojeb režimu.
- To je pan Hollywood. - Hollywood, jo.
Věděli jsme, že je to muž v různých převlecích,
který vykrádá banky, ale nikomu neublíží.
Nikdy nestřílel.
To zní odvážně.
Lidé mu možná fandili, mluvili o něm jako o Robinu Hoodovi...
Mystika bankovního lupiče sahá až k Robinu Hoodovi.
Bohatým bere a chudým dává.
No není to šlechetné?
Mezi bankovními lupiči působil jako legenda.
Ale v tom, kdo je Hollywood doopravdy, jsme se strašně zmýlili.
Ahoj, Bubbo!
Páni, chlap bez trička.
Pojďte dozadu!
Jdeme, kluci. No tak.
- Pořád točíš? - Jo. Celý výlet natáčíme.
Drž kameru pevně.
To se ti lehko řekne.
Jak vidíte, jsme hluboko v lese.
A není tu moc světlo.
- Co chceš dělat, Tarzane? - Pojď nahoru.
- Nahoru? - Jo.
Jdeme do Scurlockova království.
Jaká je nadmořská výška?
- Třiadvacet metrů. - Nad čím?
Nad cedrovým porostem.
Tam dole.
Tak povídej.
Jak dlouho ti to trvalo?
Stavěl jsem to asi dva týdny.
- Dva týdny. Bože. - Šest pater.
Padesát osm tun dřeva.
Dalo to práci. Předtím jsem se pořádně nasnídal.
Tak jo.
Ne, trvalo mi to možná... Nevím.
- Tři čtyři měsíce? - Tři čtyři měsíce.
Dům na stromě byl báječný.
Útočiště před tou takzvanou normální společností.
Když jsem tam poprvé šla, Scott mi otevřel.
Byl nahý, jen kolem pasu měl opasek s nářadím.
Tak mi dveře ještě nikdo neotevřel,
ale nehnula jsem ani brvou.
Měl tam nábytek jako v normálním domě
a když jste přešli plošinu, byl tam záchod, byla tam sprcha.
Skutečná koupelna,
ale užívali jste si pobyt pod širým nebem.
Dům byl velmi bytelně postavený kolem sedmi stromů.
Byl z cedrových prken a měl velká okna. Byl to extravagantní dům na stromě.
Byl tam velký sporák,
který jsme vynesli po schodech,
20 metrů do prvního patra.
Můj bratr byl Scottův dobrý kamarád
a Scott si ode mě chtěl dát postavit dům.
Souhlasil jsem, proč ne?
Byla to bláznivá stavba.
Viseli jsme na provaze za kotníky,
abychom všechno zatloukli a přišroubovali. A...
Bylo to celé hrozně nebezpečné, ale nám to bylo jedno.
Dům na stromě byla Scottova vnitřní osobnost, která ožila.
Byl v bezpečí. Byl to jeho přístav, jeho kotva.
Byl ode všeho svobodný.
Sedím u stolu, 12 metrů vysoko ve stromech.
Plošina přesahuje okraj jako baletčina sukýnka při piruetě.
Místy je široká, aby ses mohl vyhřívat na sluníčku
a třeba si i zdřímnout, jestli se nebojíš, že se skulíš.
Co se děje?
Rád sedám na kraji a dívám se přes stromy na Mount Rainier.
Tak povídej.
Mám pocit lehkého rozveselení.
Chci toho od života hodně.
Bude to dlouhé hledání, než najdu místo, kde mě Bůh chce mít.
Moje mysl je jako neukázněné dítě, které divočí.
Musím ji chytit.
Scotta měl každý rád.
I jeho dům na stromě.
Byli navzájem propojení.
Ve škole jsme si hned padli do oka,
oba jsme měli spoustu energie, divoké a nespoutané.
Rádi jsme si dali pivo.
Mark Biggins je zajímavá postava. Se Scottem studovali na Evergreen College.
Lidi, co šli na Evergreen, v jistém ohledu nezapadali.
Včetně mě.
Byli dost progresivní.
Ne že by brali šílené drogy, pili a chovali se ujetě, to ne.
Bylo to zemité.
Bubnovali jsme, brali houbičky a posedávali u ohně.
Byla to velmi semknutá komunita.
Osud nás svedl dohromady.
Scott byl divoký a svobodný kluk.
Ještě víc než jiní studenti Evergreenu, které považovali za divoké a svobodné.
Mark je opravdu něžná, jemná duše, víte?
Hrál na kytaru a psal básně.
Ale měl těžké časy. Protloukal se.
Scotty mu z toho pomohl.
Volal jsem mu,
že mi zkrachovalo manželství
a že nevím, co mám dělat, kam půjdu.
Řekl, abych za ním přijel a nastěhoval se k němu.
Mark Biggins byl velký, drsný chlap.
Kouřil chesterfieldky.
Vytáhl i dvě krabičky denně.
Klopil do sebe bourbony, jako by o nic nešlo.
To bylo pouto mezi ním a Scottem. Biggins dokázal vypít víc než Scott.
Léta jsem žil v domě na stromě.
Moje dcera taky.
A úplně cizí lidi zaklepali na dveře
a říkali:
„Na tomhle pozemku je prý krásný dům na stromě.
Můžeme se tam podívat?“ Museli jsme odmítnout.
Rozkřiklo se to tak, že jsme přes příjezdovou cestu postavili bránu.
Dům na stromě nepostavil Scott sám,
i když se to všude říkalo,
ale pracovaly na něm desítky lidí.
Můj bratr Scott se nedal ničím spoutat
a chtěl být volný.
Byl závislý na adrenalinu. Rád dělal odvážné věci.
Sedíme ve vzduchu 18 metrů, šest pater nad zemí...
Tohle jsem ještě nikdy nedělal.
Vyšplhá po laně asi 30 metrů vzhůru nohama.
Tak můžeš, Rambo, Tarzane.
Pořád chtěl jít výš a výš
a potřeboval víc a víc.
Jestli uklouzne, spadne
z osmnácti metrů.
Je to těžký!
Já ti říkal, že si koleduješ o smrt.
Byl to dobrodruh.
Miloval vzrušení života a chtěl nové věci a nové zážitky,
ale udělal několik zásadních rozhodnutí,
která ho svedla na scestí, kde se nemohl otočit a vycouvat.
Na studiích jsem sešel z cesty
k věcem, které mi bránily duchovně růst.
Hlas mluví silně a jasně.
„Pamatuj, proč jsi tady.“
Chápu, ale neměním kurz.
Pořád se honil za něčím ze svého vlastního světa.
Když jsem ho poznal, chtěl studovat medicínu,
ale to šlo stranou, když začal pracovat v chemické laboratoři
a viděl příležitost vydělat spoustu peněz.
Scott byl první člověk v mém životě, který uměl vařit pervitin.
V noci se potají vkrádal do laboratoře.
Učitelé ho tam našli.
Vyhodili ho z kampusu.
Řekli, ať už se tam víckrát neukazuje.
Byl dost chytrý na to, aby z něj byl doktor.
Chyběla mu jedna zkouška k titulu z chemie a biologie.
Mohl být medik.
Ale nechtěl.
Nehodil se na to a věděl to.
A tak se vydal jinou cestou.
Rostlo to dál a dál, byl velmi pilný
a jeho produkt byl naprosto čistý.
Kdo někdy ochutnal jeho materiál,
věřte mi, to bylo něco neuvěřitelného.
Vědělo se o něm,
že vaří nejlepší pervitin široko daleko.
Nikdy jsem neslyšel, že by měl někdo lepší perník.
Scott užíval pervitin velmi umírněně a hodně si to hlídal.
Bral ho jen pro potěšení a jako inspiraci k tvořivosti.
Jak čas plynul,
koupil pozemek se stodolou.
Pomohl jsem mu ji zrekonstruovat.
Na půdě stodoly měl vybavenou laboratoř.
Kapitán Pat se staral o kšeft. Měl pod palcem finance.
Setkali se jen jednou v lese,
předali si zboží a peníze.
Když Scott přinese kapitánu Patovi 90 kilo,
on mu dá dva miliony dolarů.
Právě Pat uvedl Scotta do světa pervitinu.
Kapitán, to byla Patova přezdívka,
vozil zboží do Barstowu a prodával ho motorkářům z Hells Angels.
Scott se vrátil do domu na stromě
s krabicemi plnými dvacetidolarovek.
Se Scottem jsme si sedli a počítali. Celou noc jsme počítali peníze.
Ale začalo to být nebezpečné. Hodně nebezpečné.
Kapitána Pata zabil chlap, který se ho snažil okrást,
zavraždil ho ve spánku.
Scott byl zdrcený, když to slyšel.
Ale to lidi v tom světě dělají, a on do něj nechtěl patřit.
A tak toho nechal.
Pervitin byl zdroj jeho příjmů.
A když přestal distribuovat, potřeboval nové živobytí.
V 90. letech patřil Bod zlomu k prvním filmům o bankovních loupežích.
Ručička říká, je čas na rock and roll.
Scott rád chodil do kina a čerpal z filmů nápady.
Scott neměl rád banky a pojišťovny.
Tehdy to tak měli skoro všichni.
Na zem, pitomče.
Peníze jsou pojištěný, nemá cenu pro ně umřít.
Vždycky chtěl najít způsob, jak porazit systém.
- Je to opravdový hledač. - Co hledá?
Jízdu. Nejlepší jízdu.
Na Bodu zlomu se mu líbil Bodhiho individualismus
a neohroženost v životě,
ať šlo o vykrádání bank nebo surfování na divokých vlnách.
Když vystoupil z drogového byznysu,
řekl si: „Bude ze mě bankovní lupič.“
Děkuji vám, dámy a pánové, a nezapomeňte jít k volbám!
25. ČERVNA 1992 SEAFIRST MADISON PARK
Než jsme vykradli první banku,
jen jsme si s tou myšlenkou pohrávali.
Jak to udělat? Dá se to udělat, aby ti to prošlo?
Scott řekl Markovi před loupeží:
„Mlč, jen dohlížej na lidi, ať jsou v klidu.“
Říkal mu šéfe. „Dobře, šéfe.“
Kamarádka nás vysadila blok od banky
a měla nás vyzvednout na určeném místě.
MÍSTO SETKÁNÍ ZÁLOHA
Měli jsme v plánu počkat, až přijede klient do banky,
a jeho auto pak použít k útěku.
Biggins si natáhl masku Ronalda Reagana.
Rock and roll!
Scott šel první.
Měl oznámit loupež
a pak bych přišel já a hlídal, aby nikdo neodešel.
Byl jsem strachy bez sebe.
Nemohl jsem uvěřit, že se to opravdu děje
a že já to opravdu dělám.
Biggins pak se zbraní v ruce
volá: „Na zem, hajzlové!“
Scott se otočí a řekne: „Vstát! Všichni vstaňte!“
Nechtěl, aby kolemjdoucí viděli lidi na zemi.
Scott řekl, ať si lehnou.
Když jsem vešel do banky, všichni leželi.
Znáte to, když v autě nezvládnete řízení
a všechno se zpomalí?
To se mi stalo v bance.
Všechno bylo zpomalené.
Konečně byl čas odejít
a Scott říká: „Marku, máš klíčky?“
Použil moje pravé jméno.
Sklonil jsem se a povídám: „Pane, dáte mi klíčky od auta?“
A ten chudák byl opravdu vyděšený.
Bylo to úplně nové auto a neslyšel jsem, že by nastartovalo.
A když jsem to dělal, přijelo druhé auto.
Nakonec Scott říká: „Už naskočilo. Dej tam zpátečku, padáme odsud.“
Projeli jsme předměstím.
Vystoupili jsme na určeném místě, žádná dodávka tam nebyla.
Kamarádka zpanikařila a jela do bodu B. Měli jsme zálohu.
Museli jsme přeběhnout golfové hřiště.
Přijížděla policejní auta, kvílely sirény.
Kamarádka parkovala, kde měla.
Tak to bylo, komedie plná omylů.
Nechápu, že je nechytili.
Pak jsem začal přemýšlet,
jaké možné stopy jsme tam asi nechali.
Měli jsme Scottovo auto.
Jestli si někdo zapsal poznávací značku, mají nás co nevidět.
Posadil jsem se a povídám:
„Tohle už nikdy dělat nebudu.“
A Scott na to: „Vážně? Pojďme na další! Hned!“
Po té loupeži
Biggins dostal strach a odjel do Montany.
Ale všechny chyby inspirovaly Scotta k hlubšímu zkoumání.
Uvědomil si, že banky zvládne sám,
bude-li mít venku všechno připravené.
A tak šel za mnou.
Měl vědecký, analytický přístup.
Já jsem spíš improvizoval, jsem umělec.
Pracoval jsem jako sochař po celé Evropě, v Německu a Norsku.
Banky mě nezajímaly. Na tom nezáleželo.
„Super, ať zkrachují. Ober je do posledního halíře.
To mi vůbec nevadí.“
Ale nedokázal jsem si představit, že bych to dělal. Přišlo mi to šílené.
Ale Scott uměl být velmi přesvědčivý.
Řekl, že je to hrozně jednoduché, jako brát dětem bonbóny.
Dají se na tom vydělat miliony.
Ale jak jsme říkali,
škola pro bankovní lupiče neexistuje.
Tohle naše počínání byl nejkreativnější projekt v mém životě.
Kam se hrabe svět umění.
Když jsme našli ideální banku, byli jsme nadšení.
Je to jako najít perfektní kus mramoru pro dílo, které jsem nosil v hlavě.
Sedal jsem na ulici a pozoroval okolí.
Zapisoval jsem si čas příjezdu obrněných aut.
Dodávky jsou hrozně důležité, protože tehdy je v bance nejvíc peněz.
V létě jsem míval stažená okýnka
a poslouchal Bacha nebo jazz.
Měl jsem policejní skener a poslouchal hlášení.
A sledoval jsem, jak se pohybují hlídky v okolí banky. Psal jsem si časy.
Několik bank, které jsme udělali, bylo na stálé trase,
po níž chodili strážníci v určitou denní dobu.
Naučili jsme se je
a věděli, že pět minut po odchodu hlídky
je čas vyrazit na banku.
Celé měsíce jsem jezdil po ulicích a hlídal.
Vykrádat banku nemůžete v nějaké hloupé masce.
To je směšné.
Připravoval jsem protetiky, jako dělají v Hollywoodu.
Chtěli jsme jen určité prvky jako nos, bradu, tváře.
Nosil kšiltovky D.A.R.E.
Lidi jako první napadne,
že je policajt propagující protidrogový program,
navíc tím popichoval policii.
Říkal jim tak „Dare me, troufněte si na mě.“
Když jsem ho tak poprvé viděl, vyšel z lesa
a já stál jako přimražený.
Nemohl jsem uvěřit vlastním očím.
V životě by vás nenapadlo, že je to Scott Scurlock.
Připadám si proměněný podivným, magickým způsobem.
V této životní etapě se rychle měním.
Cítím se jako jiný člověk.
14. SRPNA 1992 SEAFIRST MADISON PARK
Poprvé jsem šel loupit do stejné banky, kterou před šesti týdny udělal s Markem.
Při bankovní loupeži velmi záleží
na těch prvních 15 vteřinách, kdy nikdo neví, že se něco děje.
Vypadal jako člověk s nějakou kožní chorobou.
Aby se mu lidé vyhýbali pohledem.
Přejete si?
Tohle je loupež. Nikdo se nehýbejte.
Ležérně vytáhl zbraň.
Nikdo při smyslech by se neodvážil mu vzdorovat.
Vy dva! Peníze do tašky. Zachovejte klid.
Seděl jsem se skenerem a vysílačkou.
A to bylo všechno.
Nikdy jsem neriskoval, protože jsem měl vlastní alibi.
Měl jsem svůj důvod tam být a nikdy by mě nechytili,
pokud bych ho nemusel odvolat z banky.
A krása toho všeho
spočívala v tvoření a rozvíjení těch loupeží tak,
aby všechno proběhlo bezchybně, bezpečně,
s požadovaným výsledkem, totiž s penězi.
Celou cestu jsme nemluvili.
Když jsme pak v domě na stromě počítali peníze,
bylo to jen pět nebo deset tisíc dolarů.
Řekl jsem, že to je směšné.
Kdo by chtěl jít do vězení za krádež pár šupů?
Počátkem 90. let jsem zatkl svého prvního lupiče a přišlo mi to
snadné jako facka.
Neříkám to, abych se chlubil,
ale během pěti nebo šesti měsíců
jsem objasnil skoro 80 případů a stala se z toho návyková věc.
Pak mě převeleli k jednotce FBI pro násilné zločiny.
Hollywooda jsme si zpočátku nevšímali kvůli malé kořisti.
Když podezřelý vyskočí na přepážku a tančí tam,
aby ovládl situaci,
a druhý musí obrat staříka o jeho Cadillac,
je vidět, že jsou to naprostí pitomci.
Asi se začali ptát sami sebe, co dělají špatně.
Řekl jsem Scottovi, že to nebudu dělat pro 10, 15, 20 tisíc dolarů,
to je hloupost.
Buď na to půjdeme pořádně a vyloupíme trezor,
nebo na to kašlu a nechci v tom pokračovat.
Řekl, že na trezor nemáme dost informací.
Tak najal Mustang.
Mustang byla výjimečná mladá žena. Takovou jsem ještě nepotkal.
Dala se zaměstnat v Seafirst Bank jako pokladní.
Dostala návody a celý bankovní protokol
pro pokladny, trezory, dodávky z obrněných aut.
Jakmile nám Mustang opatřila interní informace,
věděli jsme, že to dokážeme.
Z protokolu jsme věděli, co říct.
Tohle je skutečné. Tohle je loupež.
S bankéři se mluví jistou terminologií
a když ji slyší, vědí, že víte, oč jde.
Kdo je pokladník trezoru?
To jsem já.
V tom byl Scott fenomenální.
Dokázal ovládnout halu
a přitom vybrat trezor.
Rychle.
Chce, aby byli v klidu.
„Jděte tam. Otevřete ten trezor.
Nic se neděje. Nebojte, všechno bude dobré.
Pusťte mě dovnitř a ven.“
Jako by vstoupil do katakomby fantazie.
Máte další tašku?
Všichni na zem.
Honem!
Po návratu domů jsme zajeli do zadní části studia.
Ptám se, jak to šlo, a on na to, že to stálo za prd.
Další mizerný lup. Byl jsem naštvaný.
„Děláš si srandu?“
Šli jsme dovnitř a vysypali tašku.
Byl jsem v úžasu.
Dosud největší úlovek. To byl přelom.
Nejen pro nás, ale i pro FBI.
Nastoupil jsem k FBI roku 1987.
Když se šetřily Hollywoodovy případy,
byl jsem nejzkušenější agent v Seattlu v divizi bankovních loupeží.
Snažím se vybavit si případy, kde někdo udělal to, co Hollywood,
že by šel od přepážek
k ozbrojeným přepadením a vybírání trezorů.
Nevzpomínám si, že by se někdo vydal podobnou cestou.
Vyšetřování Hollywooda se podobalo skládání puzzle.
Pár drobných stop tu a tam. Skládali jsme je dohromady.
Myslím, že Hollywooda to bavilo.
Z prvních čtyř loupeží si odnesl víc než běžný lupič.
Ale pak začal chodit do trezorů.
Vybírat trezory sám je velmi riskantní,
protože nemáte tušení, co se děje ve zbytku banky.
Víc se vydáváte všanc, stoupá možnost, že se spustí alarm.
Tehdy začal loupit sofistikovaněji.
Byl větší hrozba.
Byla to pro něj výzva, chtěl nás provokovat.
Museli jsme zjistit, oč mu jde. Jaký je vlastně ten Hollywood?
Dobře. Připraven?
Vítejte v domě na stromě. Pojďte dál.
Naši byli domem na stromě uchvácení,
protože táta rád stavěl věci.
- Tohle bude jídelna. - Jo.
Byla to jedna z nejpozoruhodnějších staveb vůbec.
Scottyho si za jeho dílo nesmírně vážili.
Vyrůstali jsme v milující rodině.
Tatínek byl duchovní, velmi oblíbený a milovaný.
Maminka učila děti s poruchami učení.
Jako kazatelovy děti, to mi věřte,
jsme už od malička chtěli všem dokázat, že nejsme žádní svatouškové.
Oba jsme milovali dobrodružství. Proto jsme se spřátelili.
Měl jinou vlastnost, nebojácnost.
Všude v Restonu ve Virginii byly ukázkové domy.
Do všech jsme se dokázali dostat.
Oba jsme se naučili překonávat zámky.
Neučili jsme se to proto, že bychom chtěli krást.
Chtěli jsme to umět,
abychom se dostali na druhou stranu dveří.
Jak Scotty dospíval,
byl čím dál uzavřenější.
Říkali jsme mu mistr dezinformací,
protože člověku přímo nelhal,
ale mluvil tak, že jste věděli, že to není úplně pravda
nebo že vám něco zamlčel.
Když začal dělat bláznivé věci,
tehdy mu bylo asi 15 nebo 16 let,
tak s kamarádem ukradli auto,
myslím, že to byla dodávka z místní školky,
a odvezli ho na pláž. A chytili je.
To byl pro otce velký zlom,
protože mu tehdy došlo,
že se Scotty dává na scestí.
Dospěl, ale nevyrostl z chování, které jsme dělali v dětství a pubertě.
Jen ho vylepšil a dělal ho dál.
U Scotta byl všechno odrazový můstek.
Hawthorne Hills Bank nám otevřela dveře do nového světa.
Loupeže trezorů jsou jiná liga.
Tehdy,
když jsme policajtům schválně nechali auto,
vždycky jsme najali někoho,
buď ženu nebo muže, který se nám vůbec nepodobal,
třeba měřil metr devadesát a měl dlouhé rozcuchané vlasy,
a dali mu tisíc dolarů.
Koupil auto, přivezl mi ho a já jsem si ho vzal.
Auto jsme pečlivě vydezinfikovali.
Sehnali jsme ženský vlas a dali ho na zadní sedadlo.
Snažili jsem se policii maximálně zmást.
Někdy do banky vedlo víc cest, kudy by přijela policie.
Najali jsme někoho na hlídání.
Dvakrát jsem dostal za úkol hlídat.
Dal mi vysílačku, ukázal, kde zaparkovat.
Kdyby jela policie, měl jsem říct „Máma jede.“
To bylo celé.
Vůbec jsem neváhal, jestli Scottovi pomůžu.
Co bych neudělal pro kamaráda.
Scottovou taktikou bylo vyloupit stejnou banku víckrát.
Nikdo by nevěřil, že se tam vrátí
za pár dnů a provede to samé.
CELKEM 551 244 DOLARŮ
Nejdřív jsme vyházeli všechny peníze a prosvítili je ultrafialovým světlem.
Hledali jsme, jestli nejsou nějak označené.
Nové peníze jsou nejnebezpečnější kvůli sériovým číslům,
tak jsme je rozházeli.
Zamkli jsme veškeré vybavení do vojenských kanystrů,
které jsme zakopali do země.
Pak jsme vzali oblečení zpátky do lesa, vykopali jámu a všechno spálili.
Pak jsem ty peníze musel vyprat.
Scott rád sázel na sportovní výsledky
a myslel i na praní peněz.
To byl jeho nápad. Geniální myšlenka.
Vsadíte stejnou částku
na oba hrající týmy ve dvou různých kasinech
a jeden z týmů vyhraje.
Takže se vám vrátí všechny peníze
kromě poplatku za tým, co prohrál,
což je pět procent.
O nic jsme nepřišli.
Scott uměl své peníze dobře utratit
a žil přesně podle svých představ.
Cestoval, poznával svět, potkával různé lidi.
To se mu líbilo.
Poslední dobou oceňuji výhody cestování o samotě.
Nejdivočejší zážitky přicházejí, když jsem sám.
Scott byl záhadný muž.
Na nějakou dobu zmizel.
Říkala jsem si, že je u CIA. Nebo někde pěstuje trávu.
Nikdy jsem se neptal, čím se živí.
Asi je stavitel, co já vím.
Když v tom byl tak šikovný.
Zjistil jsem, že má zájem zastavit kácení lesů.
Spolupracoval s Earth First
a dával těm ochráncům přírody peníze.
Ptal jsem se, proč strká peníze těm hippíkům.
Scott se považoval za jakéhosi Robina Hooda,
což se poznalo podle toho, jak získával peníze
a také jak je utrácel.
To s tím Robinem Hoodem je pravda.
Dával peníze mně i jiným lidem a věcem.
Viděl jsem ho rozdávat peníze.
Jo, pomáhal lidem.
Něco potřebovali a on jim dal
pár tisíc dolarů na cokoliv.
Rozhazoval peníze.
K penězům měl zvláštní vztah.
Nevydělal je. Ukradl je, vzal je.
Utratil je a šel si pro další.
Nebyl to Robin Hood.
Robin Hood byl idealista.
Bohatým bral a chudým dával, znáte ty řečičky.
A Scott takový nebyl.
Pomáhal lidem, které znal,
aby jim, až v budoucnu bude něco potřebovat,
mohl zavolat a oni to pro něj udělali.
Bez ohledu na to, jak to bylo úspěšné,
dostanete se do bodu, kdy pokoušíte osud,
a ne vždy to vyjde podle vašich představ.
Jednu loupež jsme museli zrušit, protože ho při vstupu poznala zákaznice.
Slyšel jsem hovor na dispečink a odvolal jsem ho.
Končíme, vypadni.
Při další hned po nástupu do auta
vybuchl balíček s barvivem a celý lup se musel vyhodit.
Našli jsme to auto jen pár bloků od banky.
Pár minut jsem v tom kombíku seděl na místě činu.
Jen jsem to vstřebával.
Blíž jsem se k němu nedokázal dostat,
jen jsem seděl v autě a čekal na další loupež.
Našli jsme předchozí majitele.
Díky tomu se nám podařilo vytvořit identikity
lidí, kteří si koupili auta.
Přišel policejní kreslíř
a všem, kdo na případu pracovali,
ukázal domnělého policistu.
Mysleli jsme si, že když mu loupeže tak jdou, musí být policista.
Detektiv Magan měl podezření,
že Hollywood může být policista.
Shawn Johnson byl přesvědčený, že Hollywood je policista.
Jestli jsem ho měl za policistu? Ne.
Já jsem na to neskočil.
Rozhodně jsme to brali v potaz, přišel nám o to nebezpečnější.
Chtěli jsme rozšířit tu informaci a vyřešit případ.
Použili jsme média
v rámci velmi pečlivě sestaveného plánu.
Informovali jsme o lupiči Hollywoodovi.
Je první na seznamu nejhledanějších osob FBI.
Kvůli jeho převlekům mu FBI přezdívá Hollywood.
Za čtyři roky úspěšně vyloupil více než tucet bank.
Když FBI přišla s přezdívkou Hollywood, příběh se dramaticky změnil,
protože jsme věděli, že se jim nedaří ho vystopovat,
byl to takový cyklus,
každého půl roku vyloupená banka a lidé se ptali, jestli to byl zase on.
Úkolem agenta FBI Shawna Johnsona
je najít někoho, kdo o Hollywoodovi něco ví.
Zpočátku jsme chodili od domu k domu, půlka na jedné straně, půlka na druhé.
Člověk obvykle nevídá agenta FBI chodit po ulicích
a ptát se, jestli nevíte něco o loupeži.
Bylo zvláštní vidět agenta mluvit tak otevřeně.
Lidé tušili, že FBI nic neví.
Možná jsem chtěl, aby o mně věděl.
Že existuju. Že ten v televizi jsem já.
Většina podezřelých se sledovala v médiích.
Myslím, že si to užívali.
O Hollywoodovi jsme se dozvěděli z článku se Shawnem Johnsonem.
Říkal:
„Někdo ho zná, potřebujeme vaši pomoc.“
- Má přezdívku Hollywood. - Je to Hollywood.
Hollywood se líčí...
To jméno ho nesmírně ovlivnilo.
Ještě ho posílilo.
Vzrušovalo ho,
aniž by to řekl nebo uznal,
ale znám jeho povahu, v hloubi duše byl pyšný.
Mysleli jsme, že když získal tolik pozornosti, bude zase loupit.
27. LEDNA 1995 SEAFIRST MADISON PARK
Každá loupež byla příležitost zkusit něco nového.
Snažili jsme se přijít na to, jak FBI čeká, že budeme utíkat.
A pak jsme udělali pravý opak.
Utíkat z plánované loupeže
můžete po Madisonově ulici, kudy přijede policie,
nebo musíte objet jezero.
Řekl jsem: „Tak sedni do dodávky a zůstaň tam.
A já půjdu do restaurace
a tam počkám, až se to přežene.
Až policie zmizí, vylezu z auta
a vysílačkou ti dám vědět, že je bezpečné vylézt.“
Upravili jsme dodávku, aby se dostal pod podlahu.
Kdyby dovnitř posvítili, neuvidí ho.
Povídám Scottovi: „Tohle bude velký. Včera se mi zdál sen.
Sebereme přes čtvrt milionu dolarů
a ty se bezpečně dostaneš ven.
To nebude problém.“
Seděl jsem v restauraci dobrých 45 minut.
Policie přijela asi pěti auty,
já jsem se jen díval z okna
a čekal, až se rozjedou a zásah skončí.
Přijel jsem na místo činu a říkám si:
„Je to snad nějaký duch? Jak se mohl jen tak vytratit?“
Zjistil, že když je v dodávce,
jeho dech kondenzuje na oknech.
Kdyby to policie věděla, všimli by si, že je někdo uvnitř.
Přešel jsem do vinotéky naproti
a když jsem odtamtud vyšel, byli všichni pryč.
Šel jsem k autu,
vytáhl vysílačku a zavolal jsem Scottovi:
„Šéfe, jedeme.“
14. LOUPEŽ KOŘIST 252 466 DOLARŮ
CELKEM 938 077 DOLARŮ
Byla to hra na kočku a myš. Policie a prokuratura byly frustrované.
Nedokázaly zjistit, kdo to je.
Všichni si pamatují,
jak jim poroučel a vyhrožoval zastřelením.
Agenti FBI jsou frustrovaní,
že jim Hollywood tak dlouho uniká s tolika penězi.
Bojí se, aby se neuchýlil k násilí.
Příběh o Hollywoodovi změnilo,
že do doby, než se začali ozývat pokladníci
podávající děsivá svědectví, nikomu neublížil.
Někdy byl zoufalejší.
Chtěl do trezoru.
Pokladníci ho tam nemohli pustit, což ho rozčílilo.
Řekl: „Jsou Vánoce. Nechci zabíjet.“
Vytáhl paralyzér na jednoho zaměstnance. Takže byl ochotný použít zbraně.
Viděl jsem lidi plakat,
byli rozrušení, ale já jsem chtěl jít k věci,
musel jsem je uklidnit, aby mi řekli, co se stalo.
Nepodobalo se to žádné loupeži, které už někteří zažili.
Nedokázali jsme poznat, co asi udělá v příští vteřině.
Byl nesmírně hrozivý.
Bankovní loupež není zločin bez obětí.
Návštěvníci banky jsou traumatizovaní,
pokladníci jsou traumatizovaní.
Když vám někdo míří pistolí do obličeje a vyhrožuje, že vás zabije,
to se na vás podepíše.
Vyloupili nás 14krát,
jednou to byl i bankovní lupič Hollywood.
Vystupoval autoritativně,
přikázal všem, ať se nehýbou, nikdo mu nevzdoroval.
Není obvyklé, aby lupič tak ovládal situaci.
Už to ve vás zůstane.
Můžete žít dál, ale ten pocit vás nikdy neopustí. Nikdy.
Musí existovat způsob, jak ty lidi zastavit.
Než někomu ublíží.
Myslel si, že se báječně baví,
užívá si naplno života.
Ale myslet si, že mu to projde,
byl naprostý omyl.
Když vkročíš do světa, kde jsme žili, nemáš tušení, jakou si vybere daň.
To nejde.
Po tolika letech bankovních loupeží
už nejsi stejný člověk jako na začátku.
Scott začal být ve stresu.
Už to nebyl ten spontánní, bezstarostný kluk.
To už bylo pryč.
Atmosféra v domě na stromě se změnila.
Byl uzavřenější a izolovanější, začal se stranit společnosti.
Scott mě nechal bydlet v předním domě, aby se k němu nikdo nedostal.
Vedl stále utajenější život,
kam lidi nechtěl pouštět.
Nechtěl, aby viděli, co dělá.
Když překročíš Rubikon a začneš vést takový život,
musíš lhát všem o všem.
Každému, na kom ti záleží. Každému, koho potkáš.
Pořád jdu špatným směrem.
Něco začnu a pak skončím, než z toho získám prospěch.
Mnoho žen cítí, že je nevnímám.
Chci něco jen pro ten pocit chtění? Proto mě nic neuspokojuje?
Jednou jsem ho popíchla, když jsem viděla, jak se chová k ženám.
Že je používá jako ochucovadla. To se nedělá.
Je sám, nebo někoho má? Spíš s někým?
Už to není jako dřív.
Plánoval jsem život volně a sebejistě,
ale začínám si připadat jako v pasti.
Na zdraví!
Přišel k nám, že se mnou musí mluvit.
Posadil se proti mně
a rozplakal se, po tváři mu tekly slzy.
Řekl: „Suze, nevím, co se děje.
Jako by se na mě v zrcadle díval cizí člověk.
Čím to je?“
Pochopila jsem, že je vážně v maléru.
Prohrával svár dobra a zla v sobě.
Scott začal víc a víc pít, aby utlumil úzkosti.
Ale chtěl udělat poslední ránu, vyloupit tři nebo čtyři banky,
jednu po druhé v ten samý večer.
Sebereme 10 až 15 milionů dolarů a odpískáme to.
Já si půjdu svou cestou a ty taky.
Vytipovali jsme si tři banky.
Nejdřív uděláme malou banku, rychle dovnitř a ven,
na částce nezáleží.
Hlavní je nalákat do té malé banky policii.
Pak se vrátíme vyloupit větší banku.
A než tam dojedou, uděláme třetí.
Co udělají?
Chtěli jsme zničit město Seattle,
což nebylo jen možné, ale vítězné.
Během vyšetřování jsem začínal být otrávený.
Našli jsme pár únikových aut,
blížili jsme se, ale nestačilo to.
Už mě nebavilo čekat, jen reagovat na jeho bankovní loupeže.
Začal jsem se prohrabávat spisy,
zkoumal jsem jeho modus operandi,
denní dobu, dny v týdnu,
umístění bank, kolik peněz sebral.
Věděl jsem, že má silné ego.
Proto jsem věděl, že se jednou vrátí.
Posadil jsem se a spočítal,
že mu vychází asi 21 000 dolarů na měsíc.
S ohledem na to
jsem předpověděl, že zaútočí v jednom ze tří dnů
v lednu následujícího roku.
Věděl jsem, že se vrátí na místa,
která jsem vytipoval jako cíl.
Čekali jsme, až se vrátí
a my budeme na pravém místě v pravý čas.
Po poslední loupeži jsme měli rok pauzu.
Plánovali jsme vyloupení tří bank,
ale potřebovali jsme někoho
kvůli logistice těch loupeží.
Po první loupeži
jsem jel rovnou do Montany a schovával se tam,
ale pak se objevil Scott a vtáhl mě do toho zpátky.
Scott chodil do bank sám
a měl potíže udržet lidi pod kontrolou.
Řekl mi, že stačí, abych stál v hale
a hlídal, aby nikdo neodešel. Nic víc.
Uplynul rok od mé předpovědi, že udeří v některém ze tří lednových dnů.
S kolegy jsem hlídal banky, kam měl Hollywood logicky zamířit.
První den se nic nestalo.
Druhý den se nic nestalo.
Třetí den jsem už na něj čekal jen já sám.
S Markem jsme chtěli vyloupit jednu banku, aby si to vyzkoušel, než půjdeme na tři.
Moje druhá loupež byla úplně jiná než ta první.
Víc pod kontrolou, mnohem hladší.
Byla to spíš práce než dobrodružství.
Podle popisu jsem hned věděl,
že to je Hollywood.
Byl v bance asi míli od té, kde jsem čekal.
Vrátil se, jak jsem předpověděl. Vrátil se třetí den.
Blížil jsem se a měl jsem pocit, že už jsem mu v patách.
Nejsem pozadu měsíce a týdny, ale jen minuty.
Jel jsem do banky. Zajistili jsme místo činu.
Přijel jsem na místo činu jako první policajt.
Jdu do banky a tam vidím Shawna Johnsona.
Jak se sem dostal tak rychle?
Zjistil jsem, že s agenty FBI
pátrali po Hollywoodovi sami.
Operační jednotku k tomu nepřizvali.
Operativcům moje teorie přišla bláznivá.
„Nevrátí se. Nebude tady.“
Všichni byli nabuzení dál pracovat na případu,
protože si po poslední loupeži dal pauzu.
Všichni v jednotce si tenkrát mysleli,
že se určitě stane něco špatného.
A ke cti Ellen musím říct,
že viděla, jak se ten případ začíná vymykat kontrole
a že to musíme ukončit.
Hollywood byl předvídatelný,
co se týče denní doby a místa loupeže.
Vymysleli jsme plán sledování
a doufali, že někdo z našich bude na ulici,
až půjde loupit.
Potřebovali jsme policii v Seattlu, speciální hlídkovou jednotku.
Potřebovali jsme vzdušnou podporu.
Měli jsme posily z FBI.
Všechno to zkoordinovat byl nadlidský úkol.
Rozhodli jsme se spojit všechny tyto zdroje
na dobu neurčitou.
Tehdy se začala používat nová technika, Pro-Net.
Byly to elektronické sledovače, které se vkládaly mezi peníze.
Vysílaly signál do přijímačů.
Museli jste mít mechanismus, jak je sledovat.
Dali jsem je do mnoha policejních aut.
Zase jsem procházel dosavadní loupeže
a hledal logické cíle, kam by se vrátil, abychom do těch bank dali zařízení.
Dali jsme dva elektronické sledovače do maximálního počtu bank.
Všechno se točilo kolem času.
Čím víc sledovacích zařízení bude v trezoru,
tím víc budu mít času tam dojet.
Jestli je to mezi tebou a nějakým chudákem,
z jehož ženy uděláš vdovu,
tak prohraješ, brácho.
Se Scottem jsme viděli Nelítostný souboj, což byl silný film.
Ani hnout!
Scény přepadení banky jsou naprosto přesné.
A ta přestřelka nás vyděsila k smrti.
Podívali jsem se na sebe zděšeně:
„Proboha, co kdyby se to vážně stalo?“
Takovou hru jsme hráli.
Byla to reálná možnost, která nás naplnila bázní před Bohem
a strachem z vlastní smrtelnosti.
Po celou dobu práce na tomto případu
jsem vždy považovala za pravděpodobné,
že někdo přijde k úhoně.
V FBI už jsem se dostala k bankovním loupežím,
kde umírali kolegové, jako při přestřelce v Miami v roce 1986.
V přestřelce trvající přes čtyři minuty
byli zabiti dva zvláštní agenti FBI a pět dalších agentů bylo zraněno.
Možná jsme nevěděli, kdo je Hollywood,
ale věděli jsme, že kdybychom se s ním střetli na ulici,
nevzdal by se bez boje.
Někdy uprostřed toho všeho
se mi zdál velmi živý sen.
Plazil jsem na břeh z vody,
kde mi právě žralok ukousl obě nohy.
Bral jsem ten sen jako radu.
Radu, abych z toho vypadl.
Cítil jsem, že Scott tuší, že se k něčemu schyluje.
Vyrazili jsme na hory. Olympijské pohoří Scott miloval.
Bylo to pro nás období klidu.
Pustili jsme z hlavy město, chaos,
šli jsme do přírody a dali si do těla.
Na vrcholu Mount Washingtonu mi Scott řekl:
„Dbej na to, ať je jen tvoje ruka rukou osudu,
nikdy nedovol, aby ti osud diktoval nepřítel.
Jen ty musíš rozhodovat o tom, jak se životem naložíš.“
Jedna banka Scottovi nestačila.
Chtěl udělat tři banky.
Řekl jsem mu, že je cvok.
Mluvil jsem o tom se Stevem,
že se Scott začíná vymykat z rukou.
A navrhl jsem mu, aby jel se mnou do Kalifornie.
Opravdu o tom přemýšlel,
ale nechtěl Scotta zklamat.
Věděl jsem, že tou poslední loupeží musím projít,
protože něco muselo vyvrcholit. Něco se muselo dokončit.
Když jsem Scotta viděla naposledy,
zdál se mi ošklivý sen.
Byly v něm zbraně, přestřelka.
Bylo to v Seattlu. Lidé utíkali.
Vyprávěla jsem mu ten sen a on zbledl jako stěna.
Zhluboka se nadechl a řekl: „Asi už se neuvidíme.
Asi pojedu na Seychely.“
Já na to: „Fakt? Ale vrátíš se, ne?“
A on: „Už se nejspíš neuvidíme.“
Vyjdu v noci ven a křičím na Boha, aby mi sdělil svoji vůli.
Bůh neodpovídá a já se cítím odmítnutý.
Je to období bolesti, hněvu a zášti.
Kam mám sakra jít, ty velký okřídlený bílý jezdče v mé mysli?
Tohle bude nadlouho můj poslední zápis.
Na ty banky jsme se připravovali roky.
A asi dva týdny před Díkůvzdáním
Scott řekl, že má dobré i špatné zprávy.
Špatná zpráva je, že peníze v trezoru mají štítky Pro-Net.
Nedají se překonat včas, abychom stihli původní plán.
Tím padl scénář s více bankami.
Dobrá zpráva je, že uděláme banku na 125. ulici.
Mustang řekla, že by v bance mělo být pět až sedm milionů dolarů.
Celý náš plán se změnil.
Ale museli jsme si rychle poradit se sledovacím zařízením.
Udělali jsme banku, abychom zjistili, jak na to.
Scott si vzal lyžařskou masku,
aby vynesení sledovačů nepřipisovali Hollywoodovi.
Řekl jsem: „Běž tam, nevyhrožuj pokladníkům.
Vezmi peníze z trezoru a až vyjdeš, budeme mít sledovače.
Pak zjistíme, jak jsou přidělané k penězům.“
Všechny štítky byly mezi 20dolarovými bankovkami,
když máte v ruce balíček, cítíte bouli.
Za chviličku jsme našli dva, tak jsme je vyhodili z okna.
A po tom všem
jsme si oddechli a věřili si, že to dokážeme.
27. LISTOPADU 1996 PŘEDVEČER DÍKŮVZDÁNÍ
Bylo ráno před Díkůvzdáním a já jsem vstával.
Než jsem šel do práce, manželka povídá: „Dnes je ten den.
Dneska chytíš Hollywooda.“
Já jsem o tom dost pochyboval.
Týden Díkůvzdání je vždycky krátký
a většina lidí ani není v práci.
Bylo ráno před Díkůvzdáním.
Podívali jsme se ven, lilo jako z konve.
Šedý, ponurý den. To byla krása. Paráda. Perfektní den na loupež.
Uklidil jsem auto a vše nachystal, aby to bylo dokonalé.
Šli jsme do maskérny, nasadili si protetiku a paruky,
moc jsme toho nenamluvili.
Vešel jsem do studia. Scott vyndal obal na kytaru.
Měl vytaženou pušku. Taky brokovnici.
Kdyby nás dojelo policejní auto,
chtěli jsme popadnout pušku, vyskočit, prostřelit motor
a zneškodnit policejní auto.
Všechno bylo hotové.
Stačilo nastoupit do dodávky a odjet do Seattlu.
Mustang hlídala na kopci.
Byl čas to spustit.
SEAFIRST BANK POBOČKA V LAKE CITY
Byli jsme speciálně vyškoleni na příchod lupiče Hollywooda.
Když nás přišel oloupit do pobočky v Lake City,
šel kolem plakátu s odměnou.
Nepanikařte. Tohle je loupež.
Scott přijde první,
dostane všechny na správné místo
a pak přijde Mark
a začne si dirigovat tamní vedení.
Ani se nebojíš.
V duchu sis to nacvičil a už to znáš. A tak to uděláš.
To je zlý sen.
Nepřišel jeden Hollywood, ale dva.
Tak to je pořádný průšvih.
Začal jsem přitahovat podložku na bankovky, která spustí alarm.
Kdo je pokladník trezoru?
Povídám: „To jsem já.“
Oba jsme šli dozadu
a trezor se může otevřít speciální nátlakovou kombinací,
která spustila další alarm.
Chtěl jsem, aby se sjeli všichni policajti z celého Seattlu,
a to co nejrychleji.
Na úřadě bylo vymeteno. Nikdo tam nebyl. Ani se nesvítilo.
Seděla jsem u stolu a dodělávala resty.
Sledovali jsme policejní vysílačku v Seattlu,
když ztichla.
A ozvalo se pípání.
Jsou uvnitř dvě, tři, pět minut.
Mustang se neozývá. Všechno je v pohodě.
A pak slyším vysílačku.
Do banky vstoupili dva podezřelí v čepici.
Dlouhé zelené kabáty, tváře bledě nalíčené.
Slyšel jsem, že někdo volá z vysílačky: „Viděli vás.“
Nebyl klidný.
Zlobil se. Chtěl rychle dovnitř a ven.
Myslel to vážně.
Honem.
Hodil jsem do tašky Pro-Net.
Když na mě mířil pistolí,
napadlo mě: „Vrátí se a zastřelí mě?“
Mike přiběhl a povídá:
„Přepadli banku. To bude Hollywood.“
Běželi jsme k autu, rozsvítili světla,
pustili sirénu a vyrazili po Druhé avenue.
Odcházím z kanceláře kolem páté, že mám padla.
Přijdu doma do kuchyně.
Zapípá mi pager. Kouknu na něj. Je to Hollywood.
Přišlo mi, že to Scottovi v trezoru trvá.
Ale nakonec vyšel
s velkou sportovní taškou, kterou jsem okamžitě vzal.
V té tašce byl milion osmdesát tisíc dolarů.
Teď už jsme slyšeli sirény.
A tehdy jsme si všimli, že se to tam hemží policajty.
Bylo jich jako much.
Scott křičí: „Steve, asi bychom se měli vzdát.
Zastavíme.“
Povídám: „Co to meleš?
Doděláme to. Vyhoď ty sledovače.“
Řídil jsem, jako bych auto ukradl.
Hlavní dispečer nás průběžně informoval.
Dva podezřelí ozbrojení pistolemi,
ale mě zajímají sledovače, které opustily banku.
Máme teď vůbec nějaké signály?
Signalizuje to Wedgwood a Lake City.
Sledoval jsem zařízení.
Připojovalo se střídavě v různých částech města k různým anténám.
Jel jsem za signálem.
Scott zakřičel: „Jeden mám!“
Dal mi dvě 20dolarovky
slepené štítkem Pro-Net,
já jsem je vyhodil z okna a jel dál.
V rádiu se ozval policista:
„Mám tu silný signál.“
Přijedu tam,
a na ulici leží vyhozený sledovač.
Byl jsem naštvaný.
Ale věděl jsem, že jeden sledovač tam ještě je.
Pořád hledali
a já si říkal: „Bigginsi, klid.
Jeď dál. Neboj se. Dotáhni to do konce.“
Panikařili jsme, kolem se rojili policajti.
Věděli jsme, že jdou po nás.
Odnesli jsme z banky milion a 80 000 dolarů
a bylo hrozně těžké najít sledovací zařízení.
Najednou se mi rozsvítí displej: „Puf!“ Je to tady. Jdeme na věc.
Scott řekl: „Zastav, budu řídit. Já líp vím, kam...“
Povídám: „Já vím, kam jedu. Ty dělej, co máš.“ Trval na svém.
Nakonec jsem souhlasil. Podíval jsem se za sebe.
Byla tam hromada peněz.
Neměli v tom hledání žádný systém,
byl jsem z toho vedle.
Jeď! Co to děláš? Jedeme!
Jsem daleko. Musím se tam dostat. Je to přece můj případ.
Poslouchám ten tón, dělá...
Sleduju displej
a vede mě to k bílé dodávce.
Zhasl jsem všechna světla
a jen sledoval displej
k zadním dveřím dodávky značky Chevrolet.
Viděl jsem, že okna jsou zevnitř zadýchaná.
Zadním oknem bylo vidět světla.
Vypadalo to divně.
Poznali jsme, že prohledávají peníze.
Ohlásil jsem násilné zastavení vozidla.
Musíme to auto zastavit. Potřebuju posily.
Scott zastavil na malém návrší,
aby odbočil doleva.
Když odbočil, viděl jsem za námi tři policejní auta.
Dodávka zastavila u obrubníku.
Když jsem vystupoval z auta, vytáhl pistoli a mířil na cíl,
došlo mi, že podezřelý už je venku z dodávky.
Policie tvrdila, že jsme stříleli první. To je lež.
To oni nás přepadli a začali po nás střílet.
Meyers hýbe pusou, takže samozřejmě zase lže.
Ale něco vám řeknu.
Viděl jsem u dveří řidiče postavu,
byla tma, ale viděl jsem, že má pušku.
A ta puška na mě začala mířit.
Neviděla jsem to.
Viděla jsem jen přes čelní sklo.
Neviděla jsem nikoho vystoupit z dodávky.
Neměli jsme zbraně na přestřelku s policajty, ale na zneškodnění auta.
Ne. Ta puška mířila přímo na mě.
Vybavilo se mi všechno, co jsem se naučil.
Sklonil zbraň, aby na mě zamířil,
v duchu jsem zanadával.
A bůhvíproč ta puška nevystřelila.
A pak cvak, cvak, cvak. Tři cvaknutí.
Říkám si: „Panebože.“
Policajti náhle začali střílet do zadní části dodávky.
Slyšel jsem střely procházet zadními dveřmi.
Pamatuju si jen, že mě zasáhla kulka, upadl jsem.
Najednou mi levá ruka začala lítat před obličejem.
„Ustřelili mi ruku!“
Ječel jsem.
O kousek dál Scott zastavil a vzal si brokovnici.
Když jsme dojeli na druhé místo, došlo k přestřelce.
Když jsem vystupoval z auta, abych znovu zamířil na dodávku,
uslyšel jsem tři ohlušující rány.
Nad hlavou mi svištěly kulky.
Viděla jsem jen, jak se tříští sklo.
Neměla jsem neprůstřelnou vestu a kolem mě byla spoušť.
Snažila jsem se komunikovat s FBI.
Říkám jim, že se tu střílí.
Dodávka zase odjíždí.
Levá ruka mi visí ve vzduchu.
Bigginse střelili do břicha.
Všude krev.
A pak najednou dodávka narazí. Bum.
Ležel jsem vzadu v dodávce a Scott utekl.
O tomhle jsme spolu mluvili.
Každý jedeme na vlastní triko.
Jak jsem běžel k autu,
vidím, jak uličkou běží dolů postava.
Stěrače stíraly, motor pořád v záběru,
a Biggins neřekl ani slovo,
nevěděl jsem, jestli žije, nebo ne.
Scott byl pryč,
slyšel jsem jen křičet policajty:
„Utekl. Tamhle běží. Zastřel toho hajzla! Zabij ho!“
Před uličkou jsem se zastavil.
Nechtěl jsem tam jít. Říkáme tomu „osudový trychtýř“.
Ustoupil jsem a vracel se k dodávce,
kde kolegové zadrželi dva podezřelé.
Viděl jsem na zemi bělocha v poutech.
„Kdo jsi? Jsi Hollywood?“
Odpověděl: „Ne. Utekl uličkou.“
A já: „Zastřel mě, hajzle. Chystal ses, tak mě zabij, ať to skončí.“
Odpověděl: „Neboj se, soud už se o tebe postará.“
Odmítl jsem ho zastřelit: „Tak snadno ti to neprojde.
Porazili jsme vás.“
Nechtěl jsem do vězení.
V tu chvíli mi na ničem nezáleželo. Život pro mě skončil.
A najednou všechen strach a bolest zmizely,
koukal jsem na dodávku a tu hromadu peněz
a průstřely v dodávce připomínaly laserové paprsky světla.
Najednou se mi v hlavě rozezněla nádherná božská hudba.
Nic podobného jsem v životě neslyšel.
A z peněz jako by náhle byl talisman...
„Co je to? Jen hromada papíru. Kdo by o to stál?
Proč se lidi tak namáhají
kvůli takové blbosti, která vlastně nic neznamená?“
Přijeli hasiči a ošetřovali Bigginse,
ležel na zemi bez pohnutí a jako mrtvý.
Když jsem se podíval, hasič kouknul na mě a udělal...
Dal palec dolů. Napadlo mě: „Sakra. Právě jsem někoho zabil.“
Zhluboka jsem se nadechl a řekl si: „Na tohle jsem nikdy nemyslel.“
Už jsem zažil střelbu, ale ne takového rozsahu.
Tohle byla přestřelka.
Venku před dodávkou jsem střídavě upadal do bezvědomí.
Pamatuju si, že mi Mike Magan zvedl víčko,
aby zjistil, jestli jsem živý nebo mrtvý.
Vzpomínám na ten pocit úlevy, že je konečně po všem.
Už to můžu nechat být. Už nemusím takhle žít.
Dva postřelení muži byli vzati do vazby
a pak odvezeni do nemocnice.
Jeden muž zůstává na svobodě.
Desítky policistů, agenti FBI, psovodi se psy
i tým SWAT po uprchlíkovi pátrají.
Je hrozné, jestli jsou pořád na útěku.
Můžou být kdekoli.
Jel jsem za sanitkou do nemocnice Harborview.
Místo činu počká. Musím mluvit se Stevem
a zjistit, koho ještě hledáme.
Hotovo. Už to nepustím. Dotáhnu to do konce.
V čekárně v nemocnici
mě Shawn Johnson začal vyslýchat.
Byl jsem postřelený, umíte si představit, jak mi bylo.
Scott utekl. Nevím, jestli ještě žije.
Biggins možná umře.
Nemáš jasnou mysl.
Chtěl jsem se chránit.
Po dvou hodinách mi Steve Meyers konečně řekl, že hledám Scotta Scurlocka.
Scott Scurlock je Hollywood.
Policie a hasiči.
Vím, že prohledávají naši čtvrť.
- Jo. - Někdo nám teď zabušil na dveře.
Je tam kánoe přetažená plachtou.
Asi by to měl přijít někdo prověřit.
Nikoho jsem neviděla, ale pod naší terasou by byl dobrý úkryt.
Všude jsem slyšel, že policisté chodili dům od domu
celou noc a celý den
a hledali nějakou stopu.
Ale marně.
V naší čtvrti je všude policie a vrtulníky...
Hlavně zůstaňte doma, paní,
a snažte se neblokovat tísňové linky.
Byla jsem naštvaná, že Hollywood utekl,
když dalo tolik práce je zadržet.
Pořád se mi honilo hlavou: „Kurva. Vážně?“
Hollywood byl venku. Jak se mu to povedlo?
Několik dalších hodin
jsem nervózně přecházel, když mi pípl pager.
Ten bankovní lupič se asi schovává v mém karavanu na zahradě.
Proč si to myslíte?
Někoho jsem viděl, ale má to být zamčené a nikdo tam nemá co dělat.
Můj bývalý parťák mi řekl:
„Poblíž místa střelby obklíčili tvého podezřelého.“
- Poznáte, je-li to muž nebo žena? - Ne, jen že má tmavé vlasy.
Jak je to dlouho?
Teď, právě jsem přišel.
Poslali ke karavanu hlídku.
Zabušili, jestli uvnitř někdo je.
Rozbili okno a nastříkali tam pepřový sprej.
O chvíli později uslyšeli jediný výstřel.
Strážníci spustili palbu na karavan.
Bylo mi řečeno, že zasahující policisté do karavanu vystřelili 76 ran.
Dobrý večer. Desítky rodin mají přerušené oslavy Díkůvzdání.
Zasahuje policie, podezřelý může být bankovní lupič známý jako Hollywood.
Zdá se, že Hollywooda,
zřejmě nejúspěšnějšího lupiče v zemi,
štěstí právě opustilo.
Přijel jsem tam
zároveň s policií v obrněných vozech, zřídili si tam velitelské stanoviště.
Měli jsme vrtulníky. Měli jsme obrněná vozidla.
Ten den tam zasahovalo několik set policistů.
Takový zásah jsem nezažil.
Je svátek Díkůvzdání.
Celé město je doma se svými rodinami
a může v televizi sledovat, co se děje.
Nejenže vyšla ven celá čtvrť,
ale i všichni, kdo bydleli okolo.
Lidé se chodí dívat, co se děje,
zvlášť když se taková skoro filmová podívaná
odehrává kousek od domova.
Byli jsme v klidné čtvrti severního Seattlu,
a máte tu stovky policistů, zásahovku.
A to celé na Díkůvzdání.
Na takový svátek nikdo nezapomene.
Poslední naši hosté odcházeli,
když mi volala teta Helen, která žije v Seattlu.
A byla hysterická.
Hlavní zpráva...
Stanice v Seattlu hlásily, že došlo k policejní přestřelce
s banditou Scottem Scurlockem
a na dvorku jedné paní u malého karavanu
operuje zásahovka.
V tu chvíli jsem se posadila
a byla jsem z toho v šoku.
Hlava mi to nebrala,
když jsem zjistila, že pět let vykrádal banky.
Lidé stále nemůžou domů,
jejich oslavy Díkůvzdání přerušilo policejní pátrání,
které v této čtvrti probíhá už déle než 24 hodin.
Policie a agenti FBI jsou v pohotovostním režimu,
zbraně namířené, na místě jsou vyjednavači.
Máme tu patovou situaci.
Víme, že se střílelo.
Bušili na dveře. Zkoušeli ho kontaktovat, ale nedaří se.
Chtěli, aby to skončilo po jejich, nechtěli nic riskovat.
Po dvou hodinách bez odezvy jsme se rozhodli vstoupit do karavanu.
Vstoupil jsem s taktickým týmem.
Pod stolem jsme našli tělo.
Měl jsem s sebou fotku. Dívám se dolů.
Je to Scott.
V tu chvíli jsem věděl, že ho máme.
A jak se ukázalo, zabil se sám.
To byl ten první výstřel, který policisté slyšeli.
Dobrý večer.
Bankovní lupič, který včera zemřel při policejním zásahu,
se zřejmě zabil sám.
Scott Scurlock, zvaný Hollywood, byl včera nalezen mrtev v karavanu...
Ráno jsem se probudil v nemocnici, hrála televize
a zprávy byly jenom o nás,
říkali moje jméno a to, že Scott Scurlock z Olympie ve Washingtonu je po smrti.
Sebevražda.
Vzhlédl jsem a jen...
„Díky bohu, díky bohu.“
Přestřelka byla konec.
Nejen konec našeho snažení, ale konec života, který jsem vedl.
Byli jsme jako dvě komety, co se sešly,
poznali jsme se a začali jsme létat po celém vesmíru
a najednou bum! Všechno vybuchlo během vteřiny.
Je to pryč.
Tahle epizoda mě otestovala všemi možnými způsoby.
Myslela jsem na své děti, když se začalo střílet,
a napadlo mě, jestli je správné
dělat tuhle práci, když je tolik jiných možností,
které můžu dělat v FBI.
Neuplyne den, abych na to nepomyslel.
Měl bych na něj jedinou otázku: „Proč sis vzal život?“
Budu citovat Marka Twaina, který řekl,
že by nikdy nikomu nepřál smrt,
ale něčí nekrology by si přečetl s radostí.
U tohoto vyšetřování nejvíc lituji,
že jsem si se Scottem nemohl sednout
a mluvit s ním osobně, tváří v tvář.
Kdybych tu noc byl v autě na místě pronásledování,
střílel bych do dodávky jako Mike? Ne.
Vždycky ho můžeme chytit další den. Vážně, zítra je taky den.
Bylo to srdcervoucí pro celou rodinu.
Byla to dvojitá rána.
Cože dělal? A skončil takhle?
Otec Scotta zbožňoval a byl z toho zdrcený.
Neztratili jsme jen jeho, ale i toho, za koho jsme ho měli.
Chybí mi, že ho už nemůžu milovat.
Chybí mi jeho láska ke mně.
A on mě upřímně miloval.
O tom není žádných pochyb.
A já ho hrozně miloval. Bez ohledu na to, jaký byl.
Život, který vedl, byl opředen tolika tajemstvími,
že kdyby vyšel z toho přívěsu, zvedl ruce nad hlavu a vzdal se,
musel by čelit celému svému světu.
A upřímně věřím, že poslední desetiletí svého života
dělal rozhodnutí, o nichž věděl, že ho dostanou do slepé uličky.
Volali mi.
„Scotty umřel. Zemřel při bankovní loupeži.“
Okamžitě mě napadlo:
„Asi chtěl loupeži zabránit. Byl to hrdina.“
A tak jsem se zeptal:
„Jak při té loupeži zemřel?“
A odpověď zněla, že to on byl ten bankovní lupič.
Jako by mi srdce a mozek vybuchly.
Mustang mě čtyřikrát nebo pětkrát navštívila ve vězení.
Vždycky přišla na výročí, den před Díkůvzdáním.
Pořád na Scotta myslela.
Její sestra mi v dopise napsala, že spáchala sebevraždu.
Nesnesla pomyšlení, do čeho všeho se zapletla
za ta léta se Scottem a se mnou,
a že on je najednou mrtvý, já jsem na dlouhá léta zavřený,
a ona je na svobodě.
Jako by neměla svobodu ve vlastní duši.
Asi to za svobodu nepovažovala.
Steve Meyers, který se mnou a s mým mužem chodil na Shakespeara.
Půjde do vězení.
A Mark Biggins.
Citlivý člověk. Básník, kytarista.
Půjde do vězení. To mi hlava nebere.
Ptají se mě: „Znala jsi toho z domu na stromě, Hollywooda?“
Odpovídám: „Neznala jsem Hollywooda. Znala jsem Scotta Scurlocka.“
Se Scottem jsme se několikrát bavili, co budeme dělat, až nás chytí?
On vždycky říkal:
„Já do vězení nepůjdu. Půjdu za bílým světlem.“
Četl jsem zprávu o dopadu na oběti
a někteří pracovníci a zákazníci v bance byli opravdu traumatizovaní
z celého toho zážitku, což je mi upřímně líto.
Scott měl na tričku „Žij svobodně, nebo umři“.
Myslím, že spoustu let se snažil přijít na to, jak žít svobodně.
Ale nakonec zemřel, a nebyl svobodný.
Po jeho smrti
dům na stromě za rok, rok a půl zemřel.
Zchátral a spadl.
Ten dům na stromě a Scott byli jedna nerozlučná duše.
A Scottova smrt byla jeho smrt.
A tak to muselo být.
Po propuštění z vězení jsem se k domu na stromě vrátil.
Zbyly z něj trosky.
Byla to jen hromada dřeva.
Měl jsem hrst Scottova popela,
tak jsem ho rozptýlil a konečně se rozloučil.
Právě jsem dočetl celý svůj deník a zdá se, že je to minulost.
Cítím se jako úplně jiný člověk.
Stalo se mi tolik důležitých věcí, že je nemůžu všechny zapsat.
Má mysl je vzdálenější než mé tělo od země pode mnou.
Jsem nadšený, ale bojím se.
Je čas nových začátků.
V letech 1992 až 1996 parta bandity Hollywooda vyloupila 19 bank.
Ukradli přes 2,3 milionu dolarů.
V roce 1997 byli Steve Meyers a Mark Biggins
odsouzeni na 21 let a tři měsíce do vězení.
Žádní další komplicové nebyli obviněni.
Překlad titulků: Markéta Demlová