Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KALIFORNIEN HAHAHA
Ni kan sätta er.
När en komiker börjar sitt gig,
så kan hon säga till exempel:
"Jag ska berätta lite om mig själv."
Det här är min version.
Min mamma fick mig när hon var 42.
Innan den åldern var hon...
upptagen.
Det var mamma som drog in pengarna.
Hon var 12 år äldre än pappa
och vägrade
att gifta sig med honom.
Vad innebär det att vara kvinna för mig?
Det innebär att vara man.
När mamma pussade oss god natt så fick vi två pussar.
En för kvällen och...
...en som tröst för att hon var borta nästa dag.
Men hav förtröstan för mig, Los Angeles.
Jag blev uppfostrad av min riktiga mamma,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Ja, hon lärde mig allt jag kan.
Om jag bränner mig så är det tack vare henne jag inte säger: "Aj!"
Jag säger: "Ay!"
Vi går ännu längre tillbaka.
Året var 1995 och mamma och pappa ville ha en pojke.
Genetiska ingenjörer gick igenom pappas...
genetiska material
och tog bort alla spermier med de "kvinnliga" XX-kromosomerna.
Alla utom en.
Nio månader senare kom mammas lille pojke som en flicka
som en påminnelse om att om mina föräldrar ville leka Gud,
så skulle de få med Djävulen själv att göra.
När folk frågar mig om det är svårt att vara kvinnlig komiker
och undertalig alla män,
så säger jag: "Det här är inte min första rodeo."
Då börjar vi.
Har någon här tagit DMT?
Okej.
För er som inte vet,
så är DMT en psykedelisk kemikalie
som frigörs i hela hjärnan
när vi dör.
Säga vad man vill om killen,
men det var väl snällt av Gud att slänga in det?
Han tänkte: "Dessvärre måste människan, förr eller senare...
...dö.
Men...
...innan ni gör det...
...så ska ni fan i mig leva!"
Jag tar inte så mycket droger längre.
I Los Angeles rökte jag mycket marijuana
över fyra gånger per dag under min hjärnas viktigaste utvecklingsfaser.
Vetenskapen och läkarna kallar mig
i olika medicinska skrifter för...
"förstörd."
Mina vänner vill att jag tar magiska svampar och LSD med dem.
De säger
att mitt sinne kommer att utvidgas.
Visst, en gång såg jag ett spindelnät
med regndroppar i. Jag stirrade så länge på det
att jag kom en timma och trekvart för sent till jobbet.
Min chef sade: "Det här är oacceptabelt, Hannah.
Jag hade större förhoppningar om dig."
Jag sade: "Miss Valdez...
Vem sade att du skulle ha det?
Vi jobbar i ett kafé
mitt bland elitens värsta skitstövlar i West Hollywood.
Jag har ett enda syfte på det här stället.
Jag håller andra baristor på gott humör.
Jag är jobbets clown.
Det är allt.
Vill du att jag ska komma i tid,
eller vill du att jag ska förhindra Victoria
att mörda en huvudrollsreserv från tv?"
Och för det andra,
och det viktigaste...
Spindelnätet är inte bara spindelns bo.
Naturen har utformat det som en dödsmekanism.
Det är utformat för att döda.
Men det som råkar fastna i spindelnätet
är vatten, livets källa.
Jag såg upp från spindelnätet och såg solen skina genom ett löv på trädet.
Det vittrade sönder och föll till marken, där, ironiskt nog
trädet inte ens borde kunna växa,
om det inte vore för samma sol som orsakade lövets död.
Om jag tar LSD så kommer jag aldrig tillbaka.
När jag dör, vilket jag räknar med, så ska jag donera
min kropp till vetenskapen så att de kan studera
hur drogerna har påverkat min hjärna.
Om jag ska vara ärlig så tycker jag
att de där nördarna förtjänar att se en tiopoängare
naken på riktigt, eller hur?
Jag rökte all maja för att ta udden av de 40 milligram
ADHD-medicin som jag tog varje dag i sex år.
Det är rätt så spännande.
Neurodiversitetsrevolutionen är här!
ADHD är inne nu!
ADHD-armén!
Värsta armén någonsin.
Alla ställer klockan på kvällstid istället för morgon.
Missade de slaget?
Sergeanten säger: "Era kräk!
Vad sade jag just till er?"
Jag tror så här.
Det skrivs ut för mycket amfetaminbaserade stimulantia
för att öka produktiviteten under kapitalismen, så folk luras
att tro att alla har ADHD,
när de flesta bara hatar sitt jobb
och behöver ett drogrus för att klara av det.
Och när...
När man har ADD och ADHD så kommer alla i ens liv
att säga att man borde
meditera.
I ett försök att få någon slags mental kontroll.
Men eftersom jag har ADHD,
så slutar varje meditationsförsök
med att min hjärna låter så här inuti.
Så jag låter bli.
Förra veckan, efter att ha träffat min psykolog i 15 år,
så föreslog hon hypnos.
Det gillade ni inte.
Inga problem.
Det är okej.
Jag ska fortsätta.
Jag ska formulera om det.
Jag har makten att göra det.
Jag kör igång.
I förra veckan...
efter att i 15 år ha gått
till en medicinsk yrkesperson,
så föreslog hon att jag ska träffa
en illusionist!
Så att hon kunde förtrolla mig.
Jag vill vara tydlig.
Det borde inte kosta staten pengar att få hypnos.
Man borde få betala med en konstig tjänst.
Som att jag går för att betala och hypnotisören säger:
"Nej, mitt barn. Det är inte pengar jag söker.
Du måste bära en gris till toppen av berget och låta den dricka
från bäcken där, vid varje solnedgång
till dess att fullmånen lyser.
Eller swisha. Jag har haft ett tufft år."
Jag frågar: "Vad är din Swish?"
Hon svarar: "Mitt namn."
-"Vad heter du?" -"Jag heter faktiskt..."
Men nog om mig nu.
Nu ska vi prata om er.
Applådera om ni håller med. Hur många av er här ikväll
tror helt ärligt att ni är bra personer?
Lite väl många, va?
Jag hör till er som inte applåderade.
Jag...
Jag är medveten om att jag är en dålig person.
Jag är bara en bra person på pappret.
Ni vet, alltså...
Jag är vegan, kör miljövänligt och röstade på Bernie Sanders.
Tre gånger.
Men jag gjorde det inte för att jag är en bra människa.
Tror ni att jag är vegan för att jag bryr mig om livet
hos oskyldiga, röstlösa djur som slaktas varje dag?
Nej.
Nej, jag är vegan för att jag ville minska
min risk för att få cancer,
utan att sluta sniffa målarfärg.
Tror ni jag kör en miljövänlig bil för att jag bryr mig om miljön?
Full tank kostar bara 45 dollar!
Pengar!
Tror ni att jag röstade på Bernie för han varit på rätt sida historien
sedan han inledde sin karriär
och att han som president skulle förbättra
de mest utsatta amerikanernas situation
och låta den rika eliten och onda företag betala? Nej!
Jag röstade på honom för att han hade snyggast kropp.
Jag älskar Bernie Sanders, han är galen.
Jag får massmejl från honom.
Ämnesraderna är jävligt dramatiska.
Bernie mejlade mig i förra veckan med den här ämnesraden:
"Hannah, det här är inte bra!"
Jag tänkte:
"Jo, vi vet."
År 1949 skrev Alfred Steferud
en artikel i jordbruksdepartementets tidning.
Där rekommenderade han att staden bara skulle plantera träd
som var hanar,
för han tyckte att honträden
skräpade ned med besvärliga frön som skulle göra gatorna oangenäma.
I USA 1949 sade de givetvis:
"Blä! Vi vill inte ha några slynträd
som får mens på trottoaren!
Äckligt!"
Så de gjorde så.
Tro det eller ej, men i städerna i USA 1949
planterades nästan bara hanträd.
Då var antalet personer med pollenallergi runt 15 miljoner.
Idag är det uppe i 230 miljoner.
Ingen har det värre...
...än jag.
Jag är allergisk mot pollen, damm, gluten, mjölk, pälsdjur,
fjädrar, gräs, sten, frukt, kontrastvätska, amoxicillin,
azofärgen allurarött AC
och enligt mitt ex, att bli vidrörd av en man.
Så att...
Alla vet väl att träd filtrerar giftiga kemikalier genom porerna
i sina löv och släpper ut renare luft.
Men jag har samlat er ikväll för att diskutera...
...var kemikalierna hamnar efter att trädet absorberat dem.
Jo...
Om vi hade planterat tjejträd
som inte producerar pollen
över huvud taget...
Och publiken tystnade.
Ja!
...då hade kemikalierna hamnat i fröna
som föll från träden och vidare ned i rännstenen.
Men eftersom vi planterade
de här jäkla killträden,
så kan ni gissa var kemikalierna
från träden hamnar.
I pollenet.
Vill ni snacka med mig om giftig maskulinitet?
Ni andas in en dos sköljmedel varje gång ni går ut genom dörren.
Jag är inte den som tar upp problem utan att erbjuda en lösning.
Det är rätt så självklart här.
God natt! Tänk er det.
Vi måste döda de där träden.
Jag menar inte träden i skogen nu!
Jag menar inte dem.
De har ett så invecklat system. Jag har inte tid att förklara det.
"Nej, snälla Hannah! Förklara!" Okej!
Vilda träd verkar under botanisk kommunism.
De sprider näringsämnen genom rötterna
baserat på vad de olika träden behöver.
Träd som växer här kommer att varna träd långt borta
för rovdjur så att de kan frigöra
ett ämne som gör att barken smakar konstigt.
Ja. De skickar meddelanden.
Meddelanden under jord.
Träd har ett språk.
Och ni ligger bara och sover på natten?
Jag är vaken!
Naturens träd har invecklade samhällen som styrs av
kraften hos de feminina moderträden och vi måste skydda dem.
Men de där fuckboysen i stan,
vad tror ni att de pratar om?
De är ju män.
Det låter nog som en grabbig podcast.
Döda dem!
Och bina jobbar på övertid.
Jag såg ett bi som pollinerade en blomma klockan 23.45.
Jag sade: "Stämpla ut, kungen. Du har jobbat för hårt."
Herregud. Bin är patetiska.
"Vi måste jobba för drottningen."
Hon bryr sig inte alls om er!
Rädda bina?
Ja, från en polyamorös, tyrannisk monark.
En kvart kvar av detta.
Jo, vi måste rädda bina på riktigt.
Utan bin...
...inga grödor.
Utan grödor...
...ingen mat.
Utan mat...
Smal!
Nej!
Nej, vi måste rädda dem.
De håller på att dö.
Det är mest klimatförändringar som dödar bina.
Det är sorgligt men sant.
Klimatet förändras.
Det händer inte snart.
Det händer nu.
Ikväll.
Allt måste bort.
Och mänskligheten är...
Förutom alla här inne.
Mänskligheten är en hotfull...
...misshandlande...
...äkta make.
Klimatförändringarna är bara Jorden...
...som inser sitt eget värde...
...och ansöker om skilsmässa.
Vill ni veta vad jag tycker, som en kompis?
Bra för henne.
Jag tänker mig Jorden
på elfte våningen i en lägenhet i New York.
Hon slänger ut mänsklighetens skit genom fönstret,
ut på trottoaren som Marisa Tomei i Min kusin Vinny.
Hon ropar: "Jag lade 4,5 miljarder år på detta!
Tror ni att ni bara kan förorena mig
utan skydd och sedan gå vidare till en ny planet?
Gör det!
Vill ni åka till Mars?
Åk till Mars!
Förstör den jäkla slynan för allt hon är värd!
Hon är förresten inte värd ett jäkla skit!
Hon kan inte ge er hälften av vad jag gav er!
Hon har inte ens vatten!
Jag har 71 procent och det stiger, tack vare er, era jävlar!
Jag lagar er mat.
Jag städar åt er.
Jag ger er tak över huvudet.
Vad ger ni mig, då?
Va?
Gamla fängelsekunder som städar på stranden
klockan 11.00 till 15.00 på söndagar?
Far åt helvete!"
Ingen fara, det är bara jag.
Det...
Det var Jorden.
Det här...
...är Solen.
Det där var Jorden.
Det här är Solen. Då kör vi.
"Titta inte på mig!"
Ja, det var Solen, det.
Och...
...här...
...har vi Månen.
"Hej.
Nämen, fick ni syn på mig nu?
Jag har tittat på er.
Jag har varit här sedan klockan 15.00.
Berätta.
Hur känns det att bli värmd av Solens glöd?
Jag fryser så.
Men så blöd, då. Blöd!"
Jag får den känslan av henne.
Det påminner mig om något helt annat.
Jag vill berätta om ett minne som var förträngt fram till nyss.
Året var 2009. Min dag började precis som vanligt.
Jag var 15 år.
Jag vaknade med en hemsk migrän.
Jag dämpade den med min ADHD-medicin och kaffe.
Jag körde till skolan och rökte gräs med en skolkamrat på parkeringen
vars juridiska namn var Legend Waters.
Jag vaknade till på eftermiddagen på engelskan.
Då, plötsligt...
kände jag hur det skålformade sätet
på min stol fylldes till brädden...
...med en mystisk vätska.
Jag gick igenom vad det kunde vara.
Nummer ett,
det var kiss.
Nej, det kunde det inte vara.
Jag hade fattat om jag behövde kissa.
Den enda andra vätskan som min kropp hade producerat
fram till dess var
tårar.
Men jag hade tagit så mycket ADHD-medicin
att den sortens känsloregister vore omöjligt, vid den tiden.
Då tittade jag ned och såg...
...blod.
Jag tänkte: "Gode Gud.
Det här kan bara betyda en sak.
Jag har fått leversvikt."
Jag trodde att jag fått leversvikt,
för jag var ett stort fan av tv-serien House då.
Och i den tv-serien var det alltid det blodet betydde.
Men det var det.
Jag var ensam i ett rum fullt av folk.
Jag kunde inte använda min mobil
och sms:a en kompis, för jag hade ingen mobil
och inga kompisar heller.
Så där satt jag,
i en pöl av mitt eget blod,
utan att röra mig eller göra ett ljud
i en timme och trekvart till dess att jag var säker.
Då ringde det ut.
Fröken Deaver sade: "Lektionen är inte slut när klockan ringer ut.
Lektionen är slut när jag säger till."
Vilken fitta.
Va?
Det ringde ut.
Till slut lät hon oss gå.
Alla i klassen rusade ut, förutom en som stannade kvar
för att fråga fröken Deaver något.
Hon gick till sin kateder som dolde mig.
Det var min utväg.
Jag gled ut som på ett bananskal.
Jag gled ut som en 50-kilos tonårstjej
indränkt i blod.
Men då kom nästa problem.
Jag kom ut i världen naken och rädd som en nykläckt leguan
på en strand fylld av farliga ormar som hindrade mig att gå till havet
och således min frihet. Jag var sårbar och ensam, igen.
Men då...
Då kom Rod Shayan fram.
Han sade: "Tjena. Läget?"
Jag sade: "Bra. Själv, då?"
Han sade: "Vad gömmer du?"
Jag sade: "Nej, vad gömmer du?"
Han vände på mig och såg allt.
Han började skratta.
Jag började gråtskratta.
Jag sade: "Hjälp mig, Rod."
Han slutade skratta.
Han tog av sin huvtröja,
knöt den runt min midja.
Sedan tog han mig till rektorn och hjälpte mig ringa mamma.
När hon kom fram, hjälpte han mig in i bilen.
Innan vi körde iväg,
böjde han sig ned bredvid passagerarfönstret
och gjorde så här.
Jag rullade ned.
Nej, jag skojar bara.
Han sade: "Det är lugnt. Jag har fyra systrar.
Bunkra upp med choklad.
Vi ses imorgon!"
Sedan klappade han på bilen!
Som om vi vore en lastcontainer full av varor!
En gång i månaden...
...vid slumpvisa tider...
...och aldrig på samma sätt...
...då smäller min livmoder till.
Jag spänner ögonen i månen
och ömsar mitt mänskliga skinn.
Jag blir ett odjur.
Eller hur, tjejer?
Det är något i vår tidsanda,
i film och på tv, när en kvinna blir galen
och en man säger: "Har du mens?"
Då sparkar hon honom genom fönstret.
Det är hennes rätt.
Men vad gäller mig...
...alltid...
...en gång i månaden...
...då är jag på vippen
att lönnmörda en förtroendevald...
...i ett självmordsliknande mord.
Då kommer någon jag känner
och säger till mig av ren omtänksamhet:
"Du, Hannah...
Hur mår du?
Alltså...
Så vi... Vi har varit oroliga.
Vi har pratat och vi är oroliga.
Vi undrar hur det är med dig. Hur är läget?
Vi har bara lyssnat på några av...
Alltså, det är inget problem, men några grejer
du gör och säger är väldigt otäcka.
Så vi... Det här är förresten en dialog, eller hur?
Vi vill höra av dig, men...
kan det vara så att, för jag vet att
det finns typ en cykel,
som har flera olika faser.
Förresten, jag vill ha fel nu.
Fattar ni?
Jag vill det.
Jag hoppas att... Oj! Ta det lugnt.
Jag ville bara förtydliga,
ifall du har...
...om du har mens nu?"
Ni måste förstå att jag är helt vild när den här personen pratar med mig.
Jag är helt...
...som när Benedict Cumberbatch gjorde motion capture för The Hobbit.
De frågar: "Har du mens?" Jag svarar:
"Ja, det kanske jag har. Wow, tack.
Det var otroligt. Där hjälpte du mig verkligen.
Du...
Du kastade ned ett rep till botten av brunnen.
Jag gjorde nästan något dumt, så...
Tack för det."
Förresten, nu ställer vi frågor.
Det är helt klart en dialog.
"Vet du om ett paket som har skickats kan stoppas?"
-"Vad sa du?" -"Washington. Ni kan väl berätta."
Folk kommer till mig efter föreställningen. Det är inget skryt.
De säger alltid samma sak.
De frågar: "Hannah...
Varför jobbar du så mycket?"
De säger: "Du verkar aldrig ta ledigt."
Jag svarar: "Enkelt.
Det finns en orsak."
Här kommer den.
Från 9 till 14 års ålder tävlade jag på hög nivå i cheerleading.
Applådera.
Jag hoppas att detta är självklart.
Jag respekterar alla här i publiken.
Jag respekterar alla invånare i El Rey.
Jag hyser stor respekt för invånarna i den bästa staden på planeten,
Los Angeles i Kalifornien.
Men lyssna på mig nu.
Inte en enda jävel av er
skulle klara en halv dag på cheerleadingträningen.
Fattar ni?
Om inte den fysiska ansträngningen knäckte er,
så skulle den psykologiska krigföringen göra det.
Jag tror inte att ni förstår.
Jag hade en lagkamrat, Suzanne.
Hon föll ur pyramiden under en tävling
och när hon klev av scenen,
var hon så arg att hon gick till en betongvägg,
sparkade på den och krossade foten.
Vet ni var hon jobbar nu?
I Pentagon.
Gissa vem som betalar för det sexpoängsavdraget?
Libyen, förmodligen.
Vid samma tävling flög en annan tjej i ett kast och hon vinglade till.
Det blev poängavdrag.
Hon spände ögonen i tränaren på främsta raden
och började pissa
rakt ut i luften
av ren rädsla.
Så kom inte och säg att cheerleading inte är en sport.
Ni har rätt.
Det är ingen sport.
Det är en sekt som styrs av USA:s militär.
Tror ni att jag vill göra det här?
Tror ni att jag vill jobba med ståuppkomik?
Det är patetiskt.
Jag var ju mästare.
Det var ärofyllt.
Cheerleading förstörde min kropp.
När jag böjer knäna låter det som när en spelberoende rullar tärning.
Gjorde det ont att höra?
Jag är 28 år!
Jag är bisexuell.
Så har inte jag upplevt det.
Jag skulle vilja påstå att upp emot 90 procent
av alla komiker ställer sig på scen och pratar uteslutande
om skillnaden mellan män och kvinnor.
Men hur många av dem
vet egentligen?
Jag är ute i fält.
Jag gör efterforskningar.
Jag samlar in data.
Jag riskerar mitt liv.
Och nu kan jag berätta att resultatet är klart.
Män är idioter och kvinnor är irriterande.
Kampen mellan könen är oavgjord.
Fan för dig och fan för dig.
Ni gör mig förbannad allihopa.
Bisexuella.
Alla vill ha oss,
men ingen vill ha oss.
De heterosexuella vill inte ha oss.
De homosexuella vill inte heller.
Hör ni lesbiska, vad har vi gjort mot er
förutom att lura er och krossa era hjärtan?
Varför är ni arga, kan man undra?
Hur kan jag säga det?
Bisexuella är som judar i HBTQIA-plus-gemenskapen.
Hänger ni med?
Alla tänker: "Bisexuella är hamnskiftande, galna skurkar.
De är inte som oss."
Känner ni igen det, judar?
Det är svårt med integriteten nu för tiden.
Håller ni inte med?
Man kan inte ens sitta framför en fontän
med huvudet i händerna och vagga fram och tillbaka
och snyfta utan att någon kommer fram,
tar ett foto och sätter bildtexten:
"Dagens känsla.”
Man får liksom aldrig vara ifred.
Jag tror att sociala medier är skyldiga till allt det.
Jag hörde en kvinna prata i telefon.
Det där samtalet bevisar min ståndpunkt.
"Mila tog bort min inbjudan till hennes födelsedagsbrunch.
Ja, det är ju liksom brottsligt.
Hon ringde mig kvällen innan och sade: 'Förlåt Sav,
jag ska gå med mina föräldrar bara.'
Jag blev skitsur, men jag sade inget.
Gissa vem som senare stod i bakgrunden
på Kates Snapchat-story klockan 13.27 på Catch i West Hollywood?
Den subban. Och det kommer mer.
Instagram klockan 14.00.
Ännu ett foto på dem, med texten:
'Grattis bästis, hjärta-, stjärna-, champagne-emoji.'
Trodde hon inte att jag skulle se det?"
Jag vill hoppas att om detsamma hade hänt
låt oss säga år...
...1931...
...så hade det gått till lite mer så här.
-"Hej Maude." -"Åh, hej Blanche.
Vad är de färska nyheterna?"
"Minns du den lilla soarén som vi planerade?"
"Ja, ska du ha på dig det där röda lilla numret?"
"Mor och far sade bestämt nej. Det blir bara vi tre."
"Då säger vi så, Blanche."
-"Adjö med sig." -"Adjö."
Inget mer.
De två damerna skiljs åt och funderar på vad de ska göra
med sin väldigt nyliga rösträtt.
Mycket att göra.
Jag vet inte hur det var att vara kvinna på 1930-talet,
det menar jag inte,
men det har hänt att jag gråter när jag diskar.
Det är ganska nära.
Jag ska säga något nu som vi säger i min kultur.
Det är ett ord som betyder hej.
Det är ett ord som betyder fred.
Det är ett ord som betyder hej då.
Ordet är givetvis...
...shalom.
Shalom här framme.
Shalom.
Shalom på kanterna.
Shalom.
Shalom där uppe.
Shalom.
Kan alla säga det med mig?
Shalom.
Det är all hebreiska jag kan.
Jag är en dålig jude.
Jag insåg det under ett väldigt jobbigt ögonblick.
Jag var på farmors begravning,
en judisk ceremoni.
När den nästan var slut, bad rabbinen oss
att be en sista bön med henne.
Hon och alla runt mig började att sjunga.
Jag fick panik, för jag kände inte igen bönen.
Men då...
Precis då...
...skingrade sig molnen.
Och som om Gud själv
belyste mig med kunskapens ljus,
så började jag...
...att sjunga.
Men hur kunde jag känna till bönen?
Melodin.
Vartenda ord i texten.
Jag såg upp i skyn igen.
En ensam tår föll från ena ögat.
Och då insåg jag:
"Det här är ju den sista låten i Schindler's List."
Tro det eller ej, men det var inte det konstigaste
som hände den morgonen på kyrkogården.
Innan ceremonin gav likbilsföraren som ansvarade för kistan
mig och mitt äldre syskon väldigt stora problem
när vi frivilligt anmälde oss att inte bara bära kistan,
men även den tyngsta delen av kistan. Den främre.
Han sade att det enligt traditionen var män som bar
och att vi inte skulle orka.
Jag vill inte kroppsskamma någon,
men han såg blek, skör och dyster ut.
Hans enda hår var hans polisonger
och hans väderbitna händer skakade.
Han såg ut som om Wolverine inte kunde självläka.
Något ni bör veta om min familj
som ger bakgrund åt historien,
är att min familj är väldigt queer.
Jag är bisexuell.
Två syskon är transsexuella.
Min farmor, som vi begravde den dagen,
hade kommit ut som stolt lesbisk.
Även om pappa är heterosexuell,
så gråter han när Julie Andrews når höga tonen i The Sound of Music.
Vad kallar ni det?
Jag kallar det en man som går att lita på.
Min farmor kom ut ur garderoben 1962.
Hon flyttade från Philadelphia till Kalifornien med två pojkar,
en var fem, en ett halvår.
Hon gjorde det helt själv. Hon överlevde
och frodades för att hon förde sin egen talan
vart hon än gick.
Hennes blod rinner i mina ådror,
så ingen Sweeney Todd-cosplayare
får tala om för mig
att jag inte orkar.
Då säger jag till honom: "Det är inga problem.
Vi är fullständigt kapabla.
Vi klarar det.
Vi orkar att bära.
Inga problem."
Och han gjorde så som män gör
när de vill visa att de inte respekterar er.
Han undvek ögonkontakt och tilltalade mannen bredvid.
Han sade till min pappa:
"Det är män som brukar göra det här. De kommer aldrig att orka."
Det var tidigt på morgonen.
Jag skäms över att jag sade: "Hör du, Gångna julars ande!
Jag har varit lagkapten i cheerleadingteamet.
Det är inte första gången jag ska bära en slapp lesbian."
Till slut fick vi göra det.
Och vi gick.
Vi bar farmor till hennes sista viloplats.
Medan vi gick så tänkte jag på vad hon lämnar efter sig.
Jag undrade om hon hade varit stolt.
Jag bad om ett tecken.
Vi följde likbilsföraren till hennes grav.
Vi gick fram till graven...
...och han föll i.
Tack, Los Angeles.
Jag är Hannah Einbinder.
God natt!
TILL MINA FÖRÄLDRAR
Rebecka Ekblad