Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EL REJ HANA AJNBAJNDER
KALIFORNIJA HAHAHAH
SVE JE NA RASPRODAJI
Možete sesti.
Znate, kada neki komičari počinju nastup,
kažu nešto poput:
„Reći ću vam nešto o sebi.”
E, pa, ovo je moja verzija toga.
Majka me je rodila sa 42 godine.
Zato što je pre toga bila...
zauzeta.
Vidite, u našoj kući je majka zarađivala.
Bila je 12 godina starija od mog oca
i odbila je
da se zvanično venčaju.
Šta za mene znači biti žena?
Znači biti muško.
U našoj kući, majka bi nas dva puta ljubila za laku noć.
Jednom za to veče,
jednom da se iskupi što neće biti tu sutra.
Ali ne brini za mene, Los Anđelese, ne.
Vidite, mene je podigla moja prava majka,
mi madre real,
Glorija Lopez Kabrera.
Tako je, naučila me je svemu što znam.
Zahvaljujući njoj, kada opečem ruku, umesto da kažem „Jao!”,
ja kažem „Aj!”
Ali hajde da odemo još unazad.
Bila je to 1995. godina i mama i tata su želeli dečaka.
Tako da su genetski inženjeri čeprkali po tatinom...
genetskom materijalu,
i uklonili sve spermatozoide sa XX „ženskim” hromozomima.
Sve osim jednog.
Nakon devet meseci, mamin momčić je došao u vidu devojčice
kao podsetnik da, ako su želeli da glume Boga,
imaju posla sa Đavolicom lično.
Tako da, kada me ljudi pitaju da li je teško biti komičarka
u moru muškaraca,
samo im kažem: „Dušo, nije mi ovo prvi put, jebote.”
Hajde da počnemo.
Da li je neko probao DMT?
U redu.
Za one koji ne znaju,
DMT je psihodelična supstanca
koja se ispušta u mozgovima svih nas
kada umremo.
Šta god mislili o njemu,
lepo od Boga što nam je to podario, zar ne?
Mislio je: „Da, znate, nažalost, ljudska bića,
vi kad tad...
morate da umrete.
Ali...
pre nego što umrete...
ima da živite, jebote!”
Ja ne koristim drogu mnogo, ne više,
jer sam hronično pušila marihuanu, Los Anđelese,
više od četiri puta dnevno tokom najbitnijih faza razvoja mog mozga.
Tako da sam ja ono što naučnici i doktori
opisuju u nekolicini članaka i medicinskih časopisa kao...
„upropašćena”.
Moji prijatelji me teraju da uzimam pečurke i LSD sa njima.
Oni kažu
da će to proširiti moj um.
U redu, jednom sam videla paučinu
sa kapima kiše i buljila sam u to toliko dugo
da sam zakasnila na posao sat i 45 minuta.
Šefica mi je rekla: „Hana, ovo je neprihvatljivo.
Očekujem više od tebe.”
Rekla sam: „Gospođice Valdez...
Ko vam je rekao da to očekujete?
Radimo u kafiću
u samom centru elitističke bahatosti Zapadnog Holivuda.
Ja u ovom kafiću imam jednu ulogu.
Da ulepšavam dan ostalim kafedžijama.
Ja sam komični predah, dušo.
Ništa više, ništa manje.
Dakle, želite li da dolazim na vreme
ili želite da sprečim Viktoriju
da ubije treću glavnu glumicu u seriji na CW televiziji?”
A pored toga,
što je i najvažnija stvar...
paučina je više od pukog staništa za pauka.
Priroda ju je stvorila kao mehanizam smrti,
stvorena je da ubija.
A šta je zarobljeno u paučini
nego voda, izvor života.
Skrenula sam pogled sa paučine i ugledala sunčev zrak kroz list na drvetu,
čineći da list uvene i padne na zemlju mrtav, a ironično je
da to drvo ne bi ni moglo da poraste
da nije bilo istog tog sunca koje je ubilo list.
Ako uzmem LSD, neću se nikad vratiti.
Kada umrem, a planiram, doniraću
svoje telo nauci da proučava efekte
upotrebe droge u mom mozgu.
Ali najviše zato što, iskreno,
mislim da ti štreberi zaslužuju da vide prelepoticu
bez trunke odeće, barem jednom, zar ne?
Pušila sam travu da ublaži efekte 40mg
amfetamina koje sam pila svaki dan tokom šest godina.
Vrlo sam uzbuđena.
Neurodiverzitetska renesansa stiže, ljudi!
Poremećaj pažnje i hiperaktivnost su u modi!
ADHD vojska, brale!
Najgora vojska ikad.
Svi podešavaju alarm za popodne umesto za ujutru.
Propustili su jebenu bitku?
Narednik je u fazonu: „Crvi!
Šta sam ono počeo da pričam?”
Evo šta ja mislim.
Mislim da je masovno prepisivanje amfetamina
radi povećanja produktivnosti u kapitalizmu ubedilo ljude da misle
da svi imaju ovaj poremećaj,
a zapravo većina ljudi samo mrzi svoje poslove
i moraju da se drogiraju kako bi ih radili.
I... Kada...
A kada imate poremećaj pažnje, plus hiperaktivnost, svi u vašem životu
reći će vam da bi trebalo da
meditirate.
U pokušaju da malo kontrolišete svoj um.
Ali zato što imam ADHD,
svaki put kada pokušam da meditiram,
moj mozak zvuči ovako.
Tako da ne meditiram.
Prošle nedelje, nakon 15 godina psihoterapije,
predložena mi je hipnoza.
U redu, nije vam se svidelo ovo.
Nema problema.
Sve je u redu.
Nastaviću.
Preformulisaću vam.
Sposobna sam da to uradim.
Nastaviću, idemo.
U redu, prošle nedelje...
nakon 15 godina
terapije kod medicinskog stručnjaka,
predložila mi je da posetim
mađioničara!
Kako bi mogla da me začara.
Da pojasnim.
Ne bi trebalo da plaćamo novcem za hipnozu.
Trebalo bi da platimo ekscentričnom uslugom.
Trebalo bi da ponudim novac, a hipnotizer bi trebalo da kaže:
„A, ne, dete moje, nije novac to što ištem.
Moraš da odneseš prase na vrh planine i napojiš ga
u tamošnjem potoku svakog dana u sumrak
sve do punog meseca.
Može i elektronsko plaćanje. Bila je ovo loša godina.”
Ja bih rekla: „Dobro, ko je primalac?”
A ona: „Pa moje ime.”
A ja: „Dobro, kako se zovete?” „Zapravo je...”
Ali dosta o meni.
Hajde da pričamo o vama.
Kažite mi aplauzom koliko vas ovde
zaista veruje da je dobra osoba?
U redu, malo ste preterali.
Slušajte, ja sam sa ljudima koji nisu aplaudirali.
Ja...
Znam sigurno da nisam dobra osoba.
Ja sam dobra osoba samo na papiru.
Poput...
Veganka sam, vozim ekološki auto, glasala sam za Bernija Sandersa.
Tri puta.
Ali ništa od toga ne radim iz plemenitosti, znate?
Mislite da sam veganka jer brinem o životima
nedužnih životinja bez prava na izbor koje kolju svaki dan?
Ne.
Ne, veganka sam jer želim da umanjim
rizik od dobijanja raka,
a nisam želela da se odreknem udisanja lepka.
Mislite da vozim ekološki auto jer brinem o životnoj sredini?
Četrdeset pet dolara za pun rezervoar, čoveče!
Novac!
Mislite da sam glasala za Bernija jer je bio na pravoj strani
istorije od početka njegove političke karijere
i da bi Sanders kao predsednik povećao
najzapostavljenijim i najzaslužnijim Amerikancima
zaradu na onu koju ima jedan posto ljudi i zle korporacije? Ne!
Glasala sam za njega jer je bio najzgodniji.
Berni Sanders, obožavam tog ludaka.
Šalje mi imejlove, prijavila sam se na listu,
te naslovne teme su jebeno lude.
Berni mi je poslao imejl prošle sedmice sa naslovnom temom koja glasi:
„Hana, nije dobro!”
Pomislila sam:
„Da, znamo.”
Godine 1949, čovek po imenu Alfred Stefered
napisao je članak u „Journal of agriculture” Ministarstva poljoprivrede.
I u njemu je preporučio da gradovi i urbanisti sade samo drveće
sa muškim stablima,
jer su, kako kaže, ženska stabla,
posipala ulice glomaznim semenom i plodom i činila ulice nepristojnim.
Tako da, naravno, u Americi, 1949. godine, mislili su:
„Fuj! Ne želimo te kučke od drveća
i njihovu menstruaciju po trotoaru!
Odvratno!”
Poslušali su ga.
Verovali ili ne, 1949. godine, u gradovima širom zemlje,
sađena su skoro isključivo muška stabla,
gde je broj ljudi sa sezonskim alergijama
u to vreme bio 15 miliona.
Taj broj je danas povećan na 230 miliona.
I niko ih ne doživljava gore...
od mene.
Alergična sam na polen, prašinu, gluten, mlečne proizvode, sve životinje sa krznom,
perje, travu, kamen, voće, medicinski kontrast, amoksicilin,
crveni pigment broj 40
i, po rečima mog bivšeg, na muški dodir.
Sada...
Svi znamo da drveće upija otrove u vazduhu preko pora
u svojim listovima i oslobađa čistiji vazduh.
Ali okupila sam vas večeras da razgovaramo o tome...
gde završavaju materije koje drvo upije.
Dakle...
da smo posadili ženska stabla
koja ne proizvode polen
uopšte...
I nastade tajac.
Da!
Hemikalije bi se prenele na seme
koje pada sa drveća i otkotrljava se na pod.
Ali pošto smo morali da posadimo
ta jebena muška stabla,
pogodite gde hemikalije
koje drvo upija odlaze.
U polen.
Želite da pričamo o toksičnoj muškosti?
Udišete kapsule za veš mašinu svaki put kad izađete napolje.
A ja nisam osoba koja ukaže na problem, a da ne ponudi rešenje.
Mislim da je to vrlo jasno u ovom slučaju.
Laku noć! Ne, zamislite.
Moramo da ubijemo sve to drveće.
Vidite, ne pričam o drveću u divljini, brale. Ne!
Ne pričam o njemu.
Ono funkcioniše tako zamršenom sistemu da nemam vremena da ulazim u to.
„Ne, Hana, molim te, bavi se time.” U redu!
Drveće u divljini funkcioniše u, suštinski, botaničkom komunizmu.
Uzima hranljive materije kroz korenje
zavisno od toga šta je kom drvetu potrebno.
Drveće odavde će upozoriti drveće udaljeno kilometrima
na grabljivce, kako bi to drveće emitovalo
supstancu koja će učiniti njihovu koru neukusnom.
Tako je, šalju poruke.
Podzemne poruke.
Drveće ima pristup jeziku.
Vi mirno spavate noću?
Ja sam budna.
Drveće u divljini predstavlja kompleksne zajednice pod upravom
moći ženskih majčinskih stabala, a mi moramo da ih zaštitimo.
Ali ovi gradski mangupi,
o čemu bi oni mogli da razgovaraju dole?
Svi su muškog roda.
Verovatno zvuči kao epizoda podkasta „Iz muškog ugla”.
Ubijte ih!
A pčele rade prekovremeno.
Videla sam pčelu kako oprašuje cvet u 23.45 h.
„Prestani sa poslom, care, previše radiš.”
O moj bože! Pčele su patetične.
„Moram da radim, moram da radim za kraljicu.”
Ona uopšte ni ne misli na vas!
Sačuvajmo pčele?
Da, od poliamornog, monarhijskog tiranina.
Još petnaest minuta ovoga.
Ne, ali stvarno moramo da sačuvamo pčele, ljudi, ozbiljna sam.
Bez pčela...
nema useva.
Bez useva...
nema hrane.
Bez hrane...
Svi smo mršavi!
Ne!
Ne, moramo da ih spasemo.
One... one umiru.
Zaista, uglavnom, klimatske promene ubijaju pčele, ljudi.
Nevoljno ovo kažem, ali istina je.
Klimatske promene su stigle.
Ne dešavaju se uskoro.
Dešavaju se sada.
Večeras.
Sve je na raspodaji.
A čovečanstvo je...
Osim svih u ovoj prostoriji.
Čovečanstvo je toksični,
nasilni
muž.
A klimatske promene su samo planeta Zemlja...
koja prepoznaje svoje vrednosti...
i podnosi zahtev za razvod.
Želite li da znate šta ja mislim, kao prijatelj?
Bravo za nju.
Zamišljam planetu Zemlju
na 11. spratu višespratnice u Njujorku
kako baca ljudsko smeće kroz prozor
na trotoar kao Marisa Tomei u filmu „Moj rođak Vini”.
Dere se: „Uložila sam 4,5 milijardi godina u ovo!
I znate šta? Mislite da možete tek tako da me zagađujete
bez zaštite, a zatim pređete na drugu planetu?
Samo napred!
Želite da idete na Mars?
Idite na Mars!
Izbušite tu kučku za sve što ima u njoj!
Što je, inače, jebeno ništa!
Ona ne može da vam da ni pola onoga što sam ja dala!
Čak nema ni vodu!
Ja je imam 71% i još raste taj procenat, zahvaljujući vama, jebeni klošari!
Ja vam kuvam.
Ja vam perem.
Ja vam pružam krov nad glavom.
A šta vi meni dajete?
Je li?
Par bivših robijaša koji čiste plažu
od 11 h do 15 h subotom?
Jebite se!”
Ne brinite, ljudi, to sam samo ja.
To...
To je bila Zemlja.
Ovo sad...
je Sunce.
Ono je bila Zemlja.
Ovo je Sunce. Idemo.
„Ne gledaj me!”
U redu, dakle, to je bilo Sunce.
Sada...
ovo...
je Mesec.
„Zdravo.
O, da li ste me upravo primetili?
Posmatrao sam vas.
Ovde sam od 15.00 h.
Recite mi.
Kakav je osećaj kada vas greje sjaj Sunca?
Meni je mnogo hladno.
Sada krvarite. Krvarite!”
Ne znam. Takve vibracije osećam od njega.
Ako mi verujete, to me je podsetilo na nešto potpuno levo.
Želim sada sa vama da podelim svoju nedavno osvešćenu potisnutu uspomenu.
Bilo je to 2009. godine. Počela sam dan kao i uvek.
Imala sam 15 godina.
Probudila sam se sa užasnom migrenom.
Popila sam svoje lekove sa kafom kako bih je ublažila.
Odvezla sam se do škole i pušila travu na parkingu sa dečkom
čije je zvanično ime bilo Legenda Voters.
Osvestila sam se na sedmom času, na engleskom.
Kada, odjednom...
Osetila sam kako se konkavno sedište
moje stolice napunilo do vrha
misterioznom tečnošću.
Nabrajala sam u glavi šta bi to moglo biti.
Broj jedan,
mala nužda.
Ali, ne, nije moglo da bude to.
Razumela bih da se to desilo.
Jedina druga tečnost koju je moje telo proizvelo
do tog trenutka su bile
suze.
Ali toliko sam bila nadrogirana lekovima,
ta vrsta emotivnog opsega nije bila moguća
u tom trenutku.
Konačno, pogledala sam nadole i videla...
krv.
Pomislila sam: „Bože dragi...
ovo može značiti samo jednu stvar.
Otkazuje mi jetra.”
Da, pomislila sam da mi otkazuje jetra
jer sam u to vreme gledala seriju „Haus”.
U seriji to uvek to znači.
Ali ne, ovo je bilo to.
U učionici punoj ljudi, bila sam sama.
Nisam mogla da koristim telefon
da pošaljem poruku drugarici jer nisam imala mobilni
i nisam imala prijatelje.
Tako da sam sedela tu
u bari sopstvene krvi,
ne pomerajući nijedan mišić, ne ispustivši nijedan zvuk
sat i 45 minuta dok nije prošla opasnost.
Zvono se oglasilo.
Gospođa Diver je rekla: „Ne, ne, čas nije gotov kada čujete zvono.
Čas je gotov kada ja to kažem.”
Kakva pizda!
Molim?
Zvonilo je.
Konačno, pustila nas je da idemo.
Svi đaci su izjurili, osim jedne koja je ostala
da postavi neko pitanje gospođi Diver,
prišla je nastavničinom stolu da to uradi i zaklonila me je.
Ovo je bila moja prilika.
Iščezla sam odatle kao puter na vrućem hlebu.
Pobegla sam kao tinejdžerka od 50 kg
pokrivena krvlju.
Ali sada sam imala novi problem.
Bila sam izložena, gola i uplašena, kao tek izlegla iguana
na plaži punoj zmija grabljivica koje sprečavaju moj put u more
i, samim tim, slobodi, ranjiva i ponovo sama.
Sve dok mi nije...
prišao Rod Šajen.
„Hej, brate”, rekao je, „Šta ima?”
Rekla sam: „Ništa, šta ima kod tebe?”
Pitao je: „Šta to kriješ?”
Odgovorila sam: „Šta to kriješ?”
Okrenuo me je i video sve.
Počeo je da se smeje.
Počela sam da se smejem i plačem u isto vreme.
Rekla sam: „Rode, moraš da mi pomogneš.”
Tako da je prestao sa smehom.
Skinuo je svoju duksericu.
Vezao ju je oko mog struka.
I ispratio me je kod direktora, pomogao mi je da pozovem mamu.
A kada je ona došla kolima, pomogao mi je da uđem.
I pre nego što smo se odvezle,
nagnuo se kroz prozor na suvozačevom mestu,
i uradio ovo.
Otvorila sam prozor.
Ne, šalim se.
Rekao je: „Ne brini, brate. Ja imam četiri sestre.
Obavezno se snabdej čokoladom.
Vidimo se sutra!”
A onda je lupio rukom zadnji kraj vozila?
Kao da smo u kamionu za prevoz robe?
Jednom mesečno...
u nasumično vreme...
nikad nije isto...
osetim bol u materici,
zagledam se u mesec,
izvučem se iz svoje ljudske kože
i postanem zver.
Da li sam u pravu, dame?
Postoji to mišljenje današnjice,
u filmovima i na televiziji, gde se žena ponaša nerazumno
i muškarac kaže: „Da li si u PMS-u?”
I onda ga ona izbaci kroz stakleni prozor.
I to je njeno pravo.
Ali što se mene tiče...
uvek...
jednom mesečno...
na ivici sam
da ubijem izabranog zvaničnika
u stilu ubice samoubice.
A onda neko u mom životu
dođe i od srca mi kaže:
„Hej, Hana...
kako si?
Apsolutno.
Mi smo... Par... Zabrinuti smo.
Razgovaramo o tome, zabrinuti smo za tebe.
Samo želimo da znamo šta se dešava? Šta se događa?
Jer, da, slušali smo neke...
Samo... Nije to problem, samo neke stvari
koje činiš i govoriš su zastrašujuće.
Pa smo... Inače, ovo je dijalog, zar ne?
Želimo od tebe da čujemo, ali...
da nisi možda, jer znam
da postoji kao proces,
kao nekoliko faza.
I usput, želim da nisam u pravu.
Da li me razumeš?
Želim.
Nadam se... Opa! Pazi.
Želim samo da razjasnimo,
da li si
da li si u PMS-u?”
Morate da razumete da sam, sve vreme dok je ta osoba pričala, ja divljala.
Jebeno sam...
Ja sam kao Benedikt Kamberbač dok glumi Šmauga u filmu „Hobit”.
Pitaju me: „Jesi li u PMS-u?” A ja:
„Znate šta, verovatno. Hvala vam.
To je bilo čudesno. Zaista ste mi pomogli. To...
Vi...
Spasli ste me, zar ne?
Zamalo da uradim nešto loše. Tako da...
Hvala na pomoći.”
Sada postavljamo pitanja.
Definitivno jeste dijalog.
„Znaš li da li paket koji je u putu može da se zaustavi?”
„Molim?” „Vašington. Javi mi.”
Nije da se hvalim, ali ljudi mi prilaze nakon nastupa.
I uvek kažu istu stvar.
Kažu mi: „Hana...
zašto toliko naporno radiš?“
Kažu: „Čini se da kod tebe rad nikad ne prestaje.”
Ja kažem: „Jednostavno je.
Postoji razlog za to.”
Ovako ide priča.
Od 9. do 14. godine, takmičila sam se kao navijačica.
Aplauz.
Sada, nadam se da se to podrazumeva,
poštujem svaku osobu u ovoj publici.
Osećam poštovanje prema gazdama teatra El rej.
Poštujem stanovnike najboljeg grada na ovoj planeti,
Los Anđelesa u Kaliforniji.
Ali reći ću vam i ovo:
nijedan od vas drkadžija
ne bi izdržao ni pola treninga navijačica.
Da li me razumete?
Ako vas uslovljavanje nije slomilo,
psihološki rat sigurno bi.
Mislim da ne razumete.
Imala sam koleginicu, Suzan.
Pala je sa piramide tokom takmičenja
i kada je napustila scenu,
bila je toliko ljuta da je prišla betonskom zidu,
šutnula ga i slomila stopalo.
Da, znate li gde sada radi?
U Pentagonu.
Pogodite ko plaća onaj odbitak od 6 poena na nacionalnom turniru?
Libija, verovatno.
Na istom takmičenju, druga devojka je bila u vazduhu i klimala se.
Poeni su oduzeti.
Pogledala se sa trenerom u prvom redu
i počela je da piški
u vazduhu
iz straha.
Želite da pričamo o tome kako navijanje nije sport?
U pravu ste.
Nije sport.
To je pododsek vojske Sjedinjenih Država.
Mislite da želim ovo da radim, ljudi?
Mislite da želim da budem komičarka?
Ovo je patetično.
Nekad sam bila šampionka, čoveče.
Osetila sam slavu.
Navijanje je upropastilo moje telo, u redu?
Kada se sagnem, kolena mi zvuče kao kad kockar zavisnik protrese kockice.
O, boli vas da to čujete?
Imam 28 godina!
Biseksualka sam.
Nisam baš doživljavala takve reakcije.
Znate, mislim da više od 90%
komičara na sceni priča gotovo isključivo
o razlici između muškaraca i žena.
Ali koliko njih
zapravo to zna?
Ja radim najteži posao.
Sakupljam istraživanja.
Prikupljam podatke.
Rizikujem svoj život.
Ovde sam da vam kažem, narode, da su stigli rezultati.
Muškarci su idioti, a žene su naporne.
Izjednačeni su u borbi među polovima.
Jebite se i jebite se.
Svi mi idete na živce.
Biseksualci.
Svi nas žele,
ali nas ne želi niko.
Heteroseksualci nas ne smatraju svojima.
Homoseksualci nas sigurno ne smatraju svojima.
Hej, lezbijke, šta smo vam ikada uradile,
osim što smo vas zavele, pa vam slomile srce?
Zašto se ljutite, pitam se?
Kako drugačije ovo da kažem?
Biseksualci su Jevreji LGBTQIA Plus zajednice.
Da li razumete ovo?
Svi misle: „Aha, biseksualci, oni su promenljivi, manijakalni zlotvori.
Oni nisu jedni od nas.”
Poznato vam je, Jevreji?
Danas je teško naći privatnost, zar ne, ljudi?
Da li se slažete?
Mislim, ne možeš ni da sedneš ispred fontane
sa glavom u dlanovima, njišući se napred-nazad,
jecajući, a da neko ne priđe,
slika te i stavi natpis
„Trenutno raspoloženje”.
Jednostavno ne možeš da nađeš trenutak samoće.
Mislim da su društvene mreže glavni krivac za to.
Pre neki dan sam čula mladu ženu kako telefonira.
Mislim da to dokazuje moju tvrdnju.
„Jesam li ti rekla da mi je Mila rekla da ne dolazim na njen rođendan?
Da, bre. Znam, potpuno kriminalno.
Sve je isplanirano i veče pre toga me zove i kaže: 'Izvini, Sav,
Mislim da ću da idem sa roditeljima.'
Mislim, popizdela sam, ali nisam ništa rekla.
No, pogodi koga sam videla u pozadini
Kejtine priče na Snapchatu u 13.27 h u restoranu Catch u zapadnom Holivudu?
Tu kučku. To nije sve.
Instagram, 14.00 h.
Kejt objavljuje sliku njih dve sa natpisom
'Srećan rođendan najboljoj drugarici, emodži srce, zvezda, šampanjac.'
Zar je mislila da neću videti to?”
Volim da mislim, da se isto to desilo
u, recimo, godini
...1931.
Izgledalo bi više ovako:
„Zdravo, Mod.” -„O, ćao, Blanš.
Kaži, šta ima novo?”
„Slušaj, Mod, sećaš li se one male sedeljke
koju smo planirale?”
„Naravno. Hoćeš da nosiš onu usku crvenu haljinu, lepotice!”
„E, draga, mama i tata kažu 'Ne može.'
Kažu: 'Idemo samo nas troje.'”
„O, u redu, Blanš. Sve je u redu.”
„Dobro, pozdrav.” -„Pozdrav.”
I to je to.
Ove žene idu svojim putem i razmišljaju šta da rade
sa nedavno datim pravom da glasaju.
Zauzete su.
Slušajte, ne znam kako je bilo ženama u '30-im godinama,
i ne tvrdim da znam,
ali plakala sam dok sam prala sudove ranije,
mislim da je slično tome.
Želim sada da vam kažem nešto što mi Jevreji kažemo.
To je reč koja znači „zdravo”.
To je reč koja znači „mir”.
To je reč koja znači „zbogom”.
Ta reč, naravno,
jeste shalom.
Shalom prvim redovima.
Shalom.
Shalom vama sa strane.
Shalom.
Shalom vama gore.
Shalom.
Molim vas, svi ponovite sa mnom.
Shalom.
To je sve što znam na hebrejskom.
Ja sam loša Jevrejka
i tu činjenicu sam shvatila u jako teškom trenutku.
Bila sam na bakinoj sahrani,
jevrejski sprovod,
pred kraj nam je rabin dala znak
da joj se pridružimo u poslednjoj molitvi.
Ona i svi oko mene su počeli da pevaju.
Uhvatila me je panika jer nisam znala molitvu.
Ali onda...
U tom trenutku...
sinulo mi je.
I, kao da me je sam Bog
obasjao zrakom znanja,
počela sam...
da pevam.
Ali kako sam uopšte mogla da znam molitvu?
Melodiju.
Svaki stih.
Ponovo sam pogledala u nebo.
Jedna suza mi je kanula iz oka.
I tada sam shvatila:
„O, ovo je poslednja pesma iz filma 'Šindlerova lista'.”
A, ako mi verujete, to nije bila najčudnija stvar
koja se desila tog jutra na groblju.
Pre početka ceremonije, vozač mrtvačkih kola koji je zadužen za kovčeg
je jako namučio moju stariju sestru i mene
kada smo se prijavile, ne samo da nosimo kovčeg,
nego i da nosimo najteži deo kovčega. Prednji deo.
Objasnio nam je da, po tradiciji, to rade muškarci
i da nismo dovoljno snažne.
Ja ne želim da ga uvredim,
ali on je bio bled, slab, neprijatan čovek
bez ikakvih vlasi na glavi osim brade
i sa drhtavim i suvim rukama.
Izgledao je kao Vulverin bez sposobnosti da se izleči.
Ima nešto što treba da znate o mojoj porodici,
što daje kontekst ovoj priči,
potičem iz jako kvir porodice.
Ja sam biseksualka.
Ja sam sestra dve transrodne osobe.
Moja baka, koja je tog jutra odlazila na večni počinak,
je bila ponosna lezbijka.
A iako je moj otac heteroseksualac,
on plače kada Džuli Endruz zapeva pesmu „The Sound of Music”.
Kako to nazivate?
Ja to zovem čovekom kome se može verovati.
Moja baka je javno izjavila da je lezbijka 1962. godine.
Preselila se iz Filadelfije u Kaliforniju sa dva sina,
koji su imali pet godina i 6 meseci.
Sve je sama postizala. Razlog njenog preživljavanja
i razlog njenog napretka je to što se zauzimala za sebe
tokom celog svog života.
Njena krv teče mojim venama,
tako da neću dozvoliti nekome ko izgleda kao Svini Tod...
da mi govori
da nisam dovoljno snažna.
Vratila sam se do njega i rekla: „Hej, nema problema.
Potpuno smo sposobne.
Možemo mi to.
Možemo da izdržimo težinu.
Nema frke.”
I uradio je tu stvar koju muškarci rade
kad žele da znate da vas ne poštuju.
Izbegavao je kontakt očima i pričao je sa najbližim muškarcem.
Rekao je mom ocu:
„To je posao koji muškarci tradicionalno rade i one nisu dovoljno snažne.”
Hej, bilo je rano ujutru.
Nisam ponosna na ovo, ali rekla sam: „Hej, Duše prošlih Božića.
Bila sam kapitenka navijačica u srednjoj školi.
Ovo nije prvi put da nosim oklembešenu lezbijku.”
Na kraju nam je dozvolio.
I tako smo hodali,
noseći moju baku na mesto večnog počinka.
Dok smo to radili, razmišljala sam o nasleđu njenog života.
I pitala sam se da li bi bila ponosna.
Molila sam se za znak.
Došli smo do njene parcele prateći vozača mrtvačkih kola.
I dok smo prilazili njenom grobu...
on je upao unutra.
Hvala ti, Los Anđelese.
Moje ime je Hana Ajnbajnder.
Laku noć!
MOJIM RODITELJIMA
Prevod titlova: Tatjana Simovic