Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOTUL TREBUIE SĂ DISPARĂ
Puteţi lua loc.
Când unii comedianţi îşi încep numărul,
spun ceva de genul:
“Să vă povestesc un pic despre mine!”
Aceasta e varianta mea.
Mama m-a făcut când avea 42 de ani.
Pentru că înainte de vârsta aceea a fost...
ocupată.
Vedeţi voi, mama aducea bani în casă.
Era cu 12 ani mai în vârstă decât tata
şi a refuzat
să se căsătorească cu el legal.
Ce înseamnă pentru mine a fi femeie?
Înseamnă să fii bărbat.
La noi acasă, mama ne pupa de noapte bună de două ori.
O dată pentru seara şi...
o dată ca să compenseze absenţa din ziua următoare.
Dar nu te agita, Los Angeles, nu!
Vedeţi voi, m-a crescut mama mea reală,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Exact. Ea m-a învăţat tot ce ştiu.
Datorită ei, când îmi ard mâna, în loc să zic “au!”
eu zic “ay!”
Să mergem şi mai mult în trecut!
În anul 1995, mami şi tati voiau un băieţel.
Aşadar, inginerii geneticieni au făcut curat prin...
materialul genetic al tatei
şi au eliminat spermatozoizii cu cromozomii feminini XX.
Pe toţi în afară de unul.
Nouă luni mai târziu, a sosit băieţelul mamei, care era fată,
ca să le amintească alor mei că, dacă se joacă de-a Dumnezeu,
trebuie să trateze cu însăşi diavoliţa.
Din acest motiv, când sunt întrebată dacă e greu să fiu femeie în comedie,
mult depăşită numeric de bărbaţi,
eu răspund: “Puiule, am mai trecut prin asta.”
Să începem!
A luat cineva DMT?
În regulă.
Pentru cine nu ştie,
DMT este o chimicală psihedelică
eliberată în creierele tuturor
când murim.
Spuneţi ce vreţi despre individ,
dar e drăguţ din partea lui Dumnezeu că a presărat şi asta pe-acolo, nu?
Stătea el aşa: “Da, din păcate, oamenilor,
în cele din urmă voi...
trebuie să muriţi.
Dar...
chiar înainte de asta...
o să trăiţi, ce mama mă-sii!”
Eu nu prea mă mai droghez,
întrucât am fost fumătoare cronică de marijuana,
de mai mult de patru ori pe zi, în etape vitale ale dezvoltării cerebrale.
Aşadar, eu sunt ceea ce medicii şi cercetătorii
au numit în mai multe articole şi jurnale drept...
“distrusă”.
Prietenii vor să mă convingă să iau ciuperci sau LSD cu ei.
Îmi tot zic
c-o să-mi extindă mintea.
Odată am văzut o pânză de păianjen
cu picături de apă prinse în ea şi m-am holbat atât de mult,
că am întârziat la muncă o oră şi 45 de minute.
Mi-a zis şefa mea: “Hannah, e inadmisibil.
Aveam pretenţii de la tine.”
I-am zis: “Dră Valdez...
Cine v-a zis să faceţi asta?
Lucrăm într-o cafenea
în epicentrul nesimţirii elitiste din West Hollywood.
Am un singur scop în această întreprindere.
Să ridic moralul celorlalţi barmani.
Eu destind atmosfera, puiule!
Nici mai mult, nici mai puţin.
Deci vrei să fiu punctuală,
sau vrei s-o împiedic pe Victoria
să omoare un actor de rol secundar dintr-un serial TV?
În al doilea rând
şi cel mai important...
pânza de păianjen nu e doar un habitat pentru păianjen.
E proiectată de natură ca un mecanism al morţii,
menită să ucidă.
Dar ce să fie capturată în pânza de păianjen,
dacă nu tocmai apa, esenţa vieţii?
Am ridicat privirea din pânză şi am văzut soarele printre frunze,
făcându-le să se usuce şi să cadă pe pământ moarte, unde, ironic,
copacul nici n-ar fi putut să crească,
dacă nu exista însuşi soarele responsabil pentru moartea frunzei.
Dacă iau LSD, n-o să-mi revin niciodată.
Când mor, şi asta am de gând, îmi voi dona corpul ştiinţei,
ca să se poată studia efectele pe care le-a avut
consumul de droguri asupra creierului meu.
Dar mai ales, dacă sunt sinceră,
fiindcă merită şi tocilarii ăia să vadă o bunăciune goală
măcar o dată în viaţă, nu-i aşa?
Fumam aşa multă iarbă ca să curbez un pic efectul celor 40 mg
de Adderall luate zilnic timp de şase ani.
Sunt destul de entuziasmată.
Renaşterea neurodivergentă se apropie, oameni buni!
ADHD-ul e la modă acum, băi!
Armata ADHD, puiule!
Cea mai proastă armată.
Toţi pun ceasul să sune seara în loc de dimineaţa.
Au ratat nenorocita de luptă?
Sergentul urlă: “Viermilor!
Despre ce vorbeam adineauri?”
Uitaţi ce cred eu!
Cred că supra-prescrierea stimulentelor pe bază de amfetamină
pentru a creşte productivitatea sub capitalism a făcut lumea să creadă
că toţi au ADHD,
când, în realitate, oamenii doar îşi urăsc jobul
şi trebuie să fie drogaţi ca să muncească.
Şi când...
Când ai ADD sau ADHD, toţi cunoscuţii
îţi vor spune că trebuie să...
meditezi.
Într-o încercare de a dobândi ceva control mental.
Dar pentru că am ADHD,
de fiecare dată când încerc să meditez,
în interiorul creierului meu se aude asta.
Aşa că nu meditez!
Săptămâna trecută, după ce am făcut terapie 15 ani,
terapeuta mi-a sugerat să încerc hipnoză.
Bine, văd că nu pricepeţi.
Nicio problemă.
Nu-i nimic.
Merg mai departe.
O să reformulez pentru voi.
Am puterea să fac asta.
O iau de la capăt.
Bun. Deci săptămâna trecută...
după 15 ani
de terapie cu un medic profesionist,
terapeuta mi-a sugerat să merg
la un magician!
Ca să-mi facă o vrajă.
Să ne înţelegem!
Hipnoza n-ar trebui plătită în dolari americani.
Ar trebui plătită cu o favoare excentrică.
Ar trebui să vreau să plătesc, iar hipnotizatorul să zică:
“Nu, copila mea, nu banii îmi fac trebuinţă.
Trebuie să duci un porc pe culmea muntelui,
să se adape din pârâul de acolo în fiecare zi la asfinţit,
până la luna plină.
Sau pe Revolut. A fost un an lung.”
Îi zic: “Perfect, cum te găsesc?”
“Caută-mă după nume!”
“Cum te cheamă?” Răspunde: “Păi, de fapt...”
Destul despre mine.
Hai să vorbim despre voi!
Să aplaude aceia dintre voi
care cred sincer că sunt oameni buni.
OK. Păreţi cam mulţi.
Eu sunt dintre cei care n-au aplaudat.
Eu...
Ştiu sigur că nu sunt un om bun.
Sunt un om bun pe hârtie.
Ştiţi ce zic...
Adică, sunt vegană, conduc un Prius, am votat cu Bernie Sanders.
De trei ori.
Dar n-am făcut toate astea din bunătatea inimii mele.
Credeţi că sunt vegană pentru că-mi pasă
de vieţile animalelor mute şi inocente măcelărite în fiecare zi?
Nu.
Sunt vegană pentru că vreau să reduc
riscul de a face cancer,
dar fără să renunţ la inhalat diluant.
Credeţi că am un Prius pentru că-mi pasă de mediu?
Costă 45 de dolari plinul, amice!
Bani!
Credeţi că am votat cu Bernie pentru că a fost de partea corectă
a istoriei de la începutul carierei sale politice
şi că o preşedinţie Sanders i-ar ridica
pe cei mai neglijaţi, dar vrednici americani,
pe banii bogaţilor şi corporaţiilor malefice? Nu!
L-am votat pentru că avea cel mai mişto trup.
Bernie Sanders, îl iubesc pe nebun.
Îmi scrie, m-am înscris la newsletter,
iar titlurile mesajelor sunt de-a dreptul razna.
Mi-a scris săptămâna trecută şi titlul era literalmente:
“Hannah, nu e de bine!”
Mă gândeam...
“Da, ştim!”
În 1949, un bărbat pe nume Alfred Steferud
a scris un articol în Journal of Agriculture.
În el, a recomandat urbaniştilor să planteze doar copaci
de sex masculin,
întrucât, zicea el, copacii de sex feminin
murdăreau străzile cu seminţe şi frunze împovărătoare.
Sigur că în America anului 1949, oamenii se gândeau:
“Bleh! Nu vrem javrele astea de copaci
să ne lase sânge menstrual pe trotuar!
Scârbos!”
Şi s-a făcut întocmai.
Dacă vă vine să credeţi, în 1949, în mai multe oraşe din ţară
s-au plantat aproape exclusiv copaci masculi,
când numărul oamenilor cu alergii de sezon era de 15 milioane.
În zilele noastre, acel număr este de 230 de milioane.
Şi nimeni nu le are mai rău...
decât mine.
Sunt alergică la polen, praf, gluten, lactate, toate animalele cu blană,
pene, iarbă, piatră, fructe, substanţă de contrast, amoxicilină,
vopseaua roşie numărul 40
şi, potrivit fostului iubit, la atingerea unui bărbat.
Acum...
Ştim cu toţii că arborii filtrează toxinele din aer
prin porii din frunze şi eliberează înapoi aer mai curat.
Dar motivul pentru care v-am strâns aici pe toţi...
e să discutăm unde ajung toxinele absorbite de copaci.
Ei bine...
dacă am fi plantat copaci-fete,
care nu produc polen...
deloc...
S-a lăsat liniştea în sală.
Da!
...toxinele s-ar fi transferat în seminţe,
care cad din copaci şi se rostogolesc în şanţuri.
Dar pentru că am plantat
căcaţii de copaci-băieţi,
ghiciţi unde ajung toxinele
absorbite de copaci!
În polen.
Vreţi să vorbim despre masculinitate toxică?
Respiraţi capsule Tide de fiecare dată când ieşiţi pe uşă.
Nu sunt genul de om care expune o problemă fără să propună o soluţie.
Cred că e clară în cazul de faţă.
Noapte bună! Nu, cum ar fi?
Trebuie să ucidem copacii.
Ascultaţi, nu vorbesc de cei crescuţi în sălbăticie. Nu!
Nu vorbesc despre ei.
Aceia operează într-un sistem aşa complex, că nici n-am timp să deschid subiectul.
“Nu, Hannah, te rugăm, deschide-l!” Bine!
Copacii din sălbăticie operează, de fapt, sub comunism botanic.
Îşi distribuie nutrienţi prin rădăcini,
în funcţie de ce nevoi are fiecare copac.
Copaci de aici avertizează copaci de la mare depărtare
de prădători, ca acei copaci să emită
o substanţă care le dă un gust ciudat scoarţei.
Exact, îşi transmit mesaje.
Mesaje subterane.
Copacii au acces la limbaj.
Iar voi dormiţi noaptea?
Eu sunt trează!
În sălbăticie, copacii au societăţi complexe, toate controlate
de puterea copacilor feminini materni, care trebuie protejaţi.
Dar futangiii ăştia de oraş,
despre ce-ar putea vorbi cu toţii acolo?
Sunt bărbaţi toţi.
Cred că e ca un episod din The Joe Rogan Experience.
Omoară-i!
Şi albinele astea muncesc peste program.
Am văzut o albină care poleniza o floare la 23:45 noaptea.
I-am zis: “Ieşi din tură, munceşti prea mult!”
Doamne, ce jalnice sunt albinele!
“Trebuie să muncesc pentru regină.”
Ea nu se gândeşte la tine!
Salvaţi albinele?
Da, de o tirană monarhistă poliamoroasă.
Încă 15 minute de aşa ceva.
Serios vorbind, trebuie să salvăm albinele.
Fără albine...
n-avem recolte.
Fără recolte...
n-avem mâncare.
Fără mâncare...
Slăbim!
Nu!
Nu, trebuie salvate.
Şi chiar sunt omorâte.
În mare parte, schimbarea climatică omoară albinele.
Urăsc s-o spun, dar e adevărul.
Schimbarea climatică e aici.
Nu se va întâmpla în curând. Se întâmplă acum.
În această noapte.
Totul trebuie să dispară.
Iar omenirea este...
Exceptându-i pe cei prezenţi aici.
Omenirea e un toxic
şi abuziv
soţ.
Iar schimbarea climatică e doar planeta Pământ...
care-şi recunoaşte valoarea...
şi intentează divorţ.
Ştiţi ce cred eu, în calitate de prietenă?
Bravo ei!
Îmi imaginez planeta Pământ
la etajul 11 al unei clădiri din New York City,
aruncând căcaturile omenirii pe fereastră,
pe trotuar, ca Marisa Tomei în Cu vărul Vinny nu-i de glumit.
“Ţi-am dat 4,5 miliarde de ani!
Şi ce? Crezi că mă poţi polua
fără protecţie, ca apoi să pleci pe altă planetă?
N-ai decât!
Vrei să pleci pe Marte?
Pleacă pe Marte!
Rupe-i rocile de toţi banii!
Că oricum e lefteră!
Nu-ţi dă nici jumătate din ce dau eu!
Nici măcar apă nu are!
Eu am 71% şi tot creşte, mulţumită vouă, bulangiilor!
Gătesc pentru tine.
Fac curăţenie pentru tine.
Ţi-am pus un acoperiş deasupra capului.
Şi tu ce-mi dai?
Nişte foşti deţinuţi care curăţă plaja sâmbăta între 11:00 şi 15:00?
Să te fut!”
Nu vă faceţi griji, aşa sunt eu.
Aceasta...
Aceasta a fost planeta Pământ.
Acum, acesta...
este Soarele.
Acela a fost Pământul.
Acesta e Soarele. Să-i dăm drumul!
“Nu mă privi!”
Bun. Acesta a fost Soarele.
Acum...
aceasta...
este Luna.
“Bună!
Acum m-ai observat?
Eu te-am urmărit.
Sunt aici de la ora 15:00.
Spune-mi!
Cum e să fii încălzit de strălucirea Soarelui?
Mi-e aşa frig!
Acum sângerează!”
Asta e senzaţia pe care mi-o lasă.
Poate nu mă credeţi, dar mi-am amintit ceva absolut fără legătură.
Să vă povestesc o amintire reprimată pe care mi-am amintit-o recent.
Eram în anul 2009. Ziua mi-a început ca întotdeauna.
Aveam 15 ani.
M-am trezit cu o migrenă cruntă.
Am luat Adderall cu cafea, ca să-mi dea pace.
Am condus la şcoală, unde am fumat iarbă în parcare cu un puşti
al cărui nume legal era Legend Waters.
Mi-am revenit când eram în bancă la a şaptea oră, la engleză.
Când, dintr-odată...
am simţit şezutul concav al scaunului
că se umple până în margine
cu un lichid misterios.
Am făcut o listă cu posibilităţile.
Numărul unu,
făcusem un număr unu.
Dar nu putea fi asta.
M-aş fi prins dinainte că aveam nevoie.
Singurul alt lichid produs de corpul meu până în acel punct în timp erau
lacrimile.
Dar luam o doză de Adderall aşa mare,
că genul ăsta de gamă emoţională nu ar fi fost posibilă
la momentul respectiv.
În final, am privit în jos şi am văzut...
sânge.
M-am gândit: “Dumnezeule mare...
asta poate însemna un singur lucru.
Îmi cedează ficatul.”
Da, am crezut că-mi cedează ficatul
pentru că eram foarte pasionată de serialul House la vremea aia.
Asta era mereu o explicaţie în serial.
Dar n-a fost asta.
Într-o cameră plină cu oameni, eu eram singură.
Nu-mi puteam folosi mobilul
să-i scriu unei prietene, pentru că nu aveam mobil
şi nici prieteni.
Aşa că am stat acolo,
într-o baltă de sânge,
nemişcând un muşchi, nefăcând niciun zgomot
timp de o oră şi 45 de minute, când aş fi fost în siguranţă.
A sunat clopoţelul.
Dna Deaver a zis: “Ora nu se termină când sună de ieşire.
Se termină când zic eu.”
Ce jigodie!
Ce?
Sunase de ieşire.
În cele din urmă ne-a dat drumul.
Toţi elevii au ieşit în fugă, în afară de una, care a rămas
să-i pună o întrebare dnei Deaver
şi s-a apropiat de catedră, ceea ce m-a scos din câmpul vizual.
Asta era ieşirea mea.
M-am strecurat ca untul pe pâine.
M-am strecurat ca o adolescentă de 50 kg
mânjită cu sânge.
Dar acum aveam o nouă problemă.
Eram în lumea mare, goală şi speriată, ca un pui de iguană
pe o plajă plină cu şerpi prădători care-mi blocau călătoria spre ocean
şi spre libertate, din nou, vulnerabilă şi singură.
Până când...
S-a apropiat Rod Shayan.
“Hei, tipule”, zice. “Care-i treaba?”
“Nimic, care-i treaba ta?”
“Ce ascunzi?”
Întreb: “Ce ascunzi tu?”
M-a răsucit şi a văzut tot.
A început să râdă.
M-a bufnit şi pe mine râsu'-plânsu'.
Îi zic: “Rod, trebuie să mă ajuţi.”
S-a oprit din râs.
Şi-a scos hanoracul.
Mi l-a legat în talie.
Şi m-a condus la biroul directorului, unde m-a ajutat s-o sun pe mama.
Când a sosit mama, el m-a urcat în maşină.
Şi, chiar înainte să plecăm,
s-a aplecat în dreptul geamului pasagerului
şi a făcut asta.
Am dat la manivelă.
Glumesc.
“Nu-ţi face griji, tipule! Am patru surori.
Fă provizii de ciocolată!
Ne vedem mâine!”
Şi apoi a bătut în caroseria maşinii?
De parcă eram un container plin cu marfă?
O dată pe lună...
într-un moment aleatoriu...
care nu se repetă niciodată...
simt o împunsătură în uter,
mă privesc în ochi cu luna
şi îmi lepăd pielea umană, devenind o bestie.
Nu-i aşa, doamnelor?
E o chestie în spiritul epocii,
în film şi televiziune, când o femeie e nebună,
iar un bărbat întreabă: “Eşti la ciclu?”
Şi ea îi trage un şut, de-l trimite pe fereastră.
E dreptul ei.
Dar vorbind în numele meu...
întotdeauna...
o dată pe lună...
sunt pe punctul
de a asasina un demnitar ales
în stil crimă-suicid.
Moment în care un cunoscut
vine la mine din bunătatea inimii şi zice:
“Hei, Hannah...
Ce mai faci?
Clar.
Noi doar... Ne-am făcut griji.
Am vorbit şi ne facem griji pentru tine.
Vrem să ştim ce ai. Ce se întâmplă?
Pentru că am ascultat unele din...
Nu e o problemă, dar ne sperie
unele lucruri pe care le faci şi spui.
Şi, apropo, ăsta e un dialog, bine?
Vrem să te ascultăm, dar...
Există vreo şansă să fii... Doar pentru că ştiu
că există un ciclu,
care are mai multe faze.
Şi, apropo, vreau să greşesc.
Ştii ce zic?
Chiar sper.
Sper că... Hopa! Uşurel.
Vreau doar să clarificăm.
Eşti cumva...
Eşti la ciclu?”
Trebuie să înţelegeţi, în tot acest timp, eu sunt sălbatică.
Sunt de-a dreptul...
Ca Benedict Cumberbatch când făcea captarea mişcării pentru Hobbitul.
Mă întreabă: “Eşti la ciclu?” Iar eu...
“Ştii ce, probabil. Uau, mulţumesc!
A fost tare. Chiar m-ai ajutat.
Tu...
Mi-ai aruncat o frânghie în puţ, nu?
Era să fac ceva rău. Deci...
Mulţumesc pentru asta.”
Apropo, dacă tot punem întrebări.
E un dialog, clar.
“Ai idee dacă poate fi oprit un colet în tranzit?”
“Ce anume?” “La Washington. Să-mi zici şi mie!”
Nu vreau să mă laud, dar sunt abordată după spectacole.
Mereu sunt întrebată acelaşi lucru.
Mi se zice: “Hannah...
de ce te zbaţi aşa tare?”
Cică: “Pare că nu te opreşti niciodată din muncit.”
Le zic: “E simplu.
Există o explicaţie.”
E după cum urmează.
Între 9 şi 14 ani am fost majoretă de performanţă.
Aplauze!
Sper că nu trebuie menţionat
că respect fiecare membru din public.
Respect clienţii teatrului El Rey.
Respect cetăţenii celui mai grozav oraş de pe planetă,
Los Angeles, California.
Dar ascultaţi ce vă zic...
niciunul dintre voi, nenorociţilor,
n-ar rezista jumătate de zi la antrenamentele de majorete.
Mă înţelegeţi?
Dacă nu vă dărâmă pregătirea fizică,
sigur o va face războiul psihologic.
Nu cred că înţelegeţi.
Am avut o colegă, Suzanne.
A căzut din piramidă în timpul unei competiţii
şi când a ieşit de pe scenă,
era aşa furioasă, că s-a dus la un perete de beton,
i-a tras un şut şi şi-a zdrobit piciorul.
Ştiţi unde lucrează acum?
La Pentagon.
Oare cine plăteşte acum pentru penalizarea de şase puncte de la naţionale?
Libia, probabil.
La aceeaşi competiţie, altă fată zbura într-o figură şi a tresărit.
Altă penalizare.
L-a privit în ochi pe antrenor din primul rând
şi a început să se pişe pe ea
în aer
de frică.
Îmi ziceţi mie că ăsta nu e sport?
Aveţi dreptate.
Nu e un sport.
E o sub-sectă a Armatei Statelor Unite.
Aveţi impresia că eu vreau să fac asta?
Credeţi că voiam comedie?
E jalnic.
Am fost campioană, băi!
Am gustat din glorie.
Cât am fost majoretă mi-am distrus corpul, bine?
Când mă aplec, genunchii îmi sună ca zarurile unui dependent de pariuri.
Vă doare să-i auziţi?
Am 28 de ani!
Sunt bisexuală.
Experienţa mea n-ar zice asta.
Aş zice că aproape 90%
dintre comedianţi urcă pe scenă şi vorbesc aproape exclusiv
despre diferenţa dintre bărbaţi şi femei.
Dar câţi dintre ei
ştiu, de fapt?
Eu sunt în tranşee.
Fac cercetări.
Colectez date.
Îmi risc viaţa.
Şi vin aici să vă anunţ, oameni buni, că au sosit rezultatele.
Bărbaţii sunt idioţi, femeile sunt enervante.
Bătălia sexelor e o remiză.
Să te fut şi pe tine, şi pe tine!
Mă enervaţi cu toţii.
Bisexualii.
Toţi ne vor,
dar nu ne vrea nimeni.
Heterosexualii nu ne revendică.
Homosexualii, nici atât.
Lesbienelor, cu ce v-am greşit?
Exceptând faptul că v-am păcălit şi v-am frânt inimile?
De ce sunteţi furioase, mă întreb?
Cum altfel să zic asta?
Bisexualii sunt evreii comunităţii LGBTQIA+.
Are sens?
Toată lumea zice: “Bisexualii fac metamorfoză, sunt maniaci răufăcători.
Nu sunt de-ai noştri.”
Sună cunoscut, evreilor?
Intimitatea e greu de găsit zilele astea, nu credeţi?
Nu credeţi?
Nu mai poţi nici să stai în faţa unei fântâni arteziene,
cu capul în mâini, legănându-te faţă-spate,
plângând, fără să vină cineva,
să-ţi facă o poză şi s-o intituleze
“Stare actuală.”
Nu mai putem fi singuri niciun moment.
Şi cred că reţelele sociale sunt de vină.
Am auzit o tânără vorbind la telefon ieri.
Conversaţia ei va dovedi teoria mea.
“Ţi-am zis că Mila m-a dezinvitat de la prânzul de ziua ei?
Da, ştiu. E un act criminal.
Totul era aranjat şi mă sună în seara dinainte şi zice: «Scuze, Sav,
cred c-o să merg doar cu părinţii.»
Sigur că m-am enervat, dar n-am zis nimic.
În ziua următoare ghici cine era pe fundal
în story-ul lui Kate de pe Snapchat, la 13:27, la Catch în West Hollywood?
Javra. Şi n-am terminat.
Instagram, ora 14:00.
Kate urcă o poză cu ele două şi zice:
«La mulţi ani prietenei mele, emoji cu inimioară, steluţă, şampanie.»
Credea că n-o să văd?”
Îmi place să cred că dacă acelaşi lucru s-ar fi întâmplat
în, să zicem, anul...
1931...
Ar fi decurs mai degrabă astfel.
- “Bună, Maude!” - “Salut, Blanche!
Ce noutăţi ai?”
“Uite, Maude, mai ştii serata planificată împreună, nu?”
“Absolut. Tot în roşu te îmbraci, măi să fie!”
“Scumpo, mămica şi tăticul au zis nu.
«Hai să fim doar noi trei!»”
“N-are nimic, Blanche. Nicio problemă.”
- “La revedere!” - “La revedere!”
Asta era tot.
Femeile alea mergeau fiecare pe calea ei şi se gândeau ce pot face
cu recent obţinutul drept la vot.
Erau ocupate.
Nu ştiu cum era să fii femeie în anii '30, nici nu pretind,
dar am mai plâns în timp ce spălam vasele
şi cred că se aseamănă.
Acum aş vrea să vă zic ceva ce se spune în cultura mea.
Un cuvânt care înseamnă “bună ziua”.
Înseamnă “pace”.
Înseamnă “rămas-bun”.
Cuvântul, desigur
este shalom.
Shalom din faţă.
Shalom.
Shalom din lateral.
Shalom.
Shalom de sus.
Shalom.
Toţi împreună.
Shalom.
Asta e toată ebraica pe care o cunosc.
Sunt un evreu rău
şi mi-am dat seama de asta într-un moment foarte dificil.
Eram la înmormântarea bunicii,
o slujbă evreiască.
Spre final, rabinul ne-a făcut semn
să ne alăturăm în rugăciune.
Ea şi toţi cei din jur au început să cânte.
M-am panicat, pentru că nu ştiam rugăciunea.
Dar atunci...
Chiar atunci...
s-au înlăturat norii.
De parcă însuşi Dumnezeu
a aprins lumina cunoaşterii deasupra mea.
Am început...
să cânt.
Dar cum era posibil să ştiu rugăciunea?
Melodia.
Fiecare vers.
Am privit spre cer.
O singură lacrimă mi-a scăpat din ochi.
Apoi mi-am dat seama:
“Ăsta e ultimul cântec din Lista lui Schindler.”
Dacă vă vine să credeţi, nu a fost cel mai ciudat lucru
care s-a întâmplat în dimineaţa aceea la cimitir.
Înainte să înceapă slujba, şoferul dricului responsabil cu coşciugul
ne-a făcut o tonă de probleme mie şi fratelui meu mai mare,
când ne-am oferit nu doar să cărăm coşciugul,
dar să cărăm partea cea mai grea. Cea din faţă.
Ne-a explicat că, tradiţional, bărbaţii făceau asta
şi că nu eram destul de puternici.
Nu vreau să râd de înfăţişarea nimănui,
dar omul ăsta era palid, fragil, încruntat,
lipsit de păr, în afara perciunilor,
cu mâini tremurânde şi ofilite.
Ca el ar fi arătat Wolverine dacă nu se putea vindeca.
Încă ceva despre familia mea,
care va da un context poveştii:
vin dintr-o familie foarte gay.
Eu sunt bisexuală.
Am doi fraţi transgen.
Bunica mea, pe care o îngropam în acea dimineaţă,
era o lesbiană cunoscută şi mândră.
Şi deşi tata este heterosexual,
plânge când Julie Andrews atinge notele de sus în Sunetul muzicii.
Cum se numeşte un astfel de om?
Un bărbat de încredere.
Bunica s-a făcut publică în 1962.
S-a mutat din Philadelphia în California cu doi băieţi,
de cinci ani şi de şase luni.
A făcut totul pe cont propriu. Motivul pentru care a supravieţuit
şi pentru care a reuşit e că şi-a luat singură apărarea
la fiecare pas.
Sângele ei îmi curge prin vene.
Aşa că n-o să-l las pe unul care se joacă de-a Sweeney Todd...
să-mi spună mie
că nu sunt destul de puternică.
Mă uit la tip şi zic: “Nu e o problemă.
Suntem perfect capabili.
Ne descurcăm.
Putem duce greutatea.
Nicio problemă.”
Şi a făcut ce fac bărbaţii
când vor să ştii că nu te respectă.
A evitat contactul vizual şi s-a adresat celui mai apropiat bărbat.
I-a zis tatălui meu:
“E o treabă făcută de bărbaţi, nu sunt destul de puternici.”
Era dimineaţa devreme.
Nu sunt mândră de asta, dar i-am zis: “Bă, fantoma Crăciunului trecut!
Am fost căpitanul echipei de majorete în liceu.
Nu e prima oară când car o lesbiană leşinată.”
În cele din urmă, ne-a dat voie.
Şi am mers,
cărând-o pe bunica spre locul de odihnă veşnică.
Şi în timp ce mergeam, mă gândeam la ce-a lăsat ea în urmă.
Şi m-am întrebat dacă ar fi fost mândră.
M-am rugat să primesc un semn.
Şi mergeam spre mormânt, urmându-l pe şoferul dricului.
Şi cum ne-am apropiat de mormânt...
a căzut ăla.
Mulţumesc, Los Angeles!
Mă numesc Hannah Einbinder.
Noapte bună!
FILMAT PE 20.04.2024, LA TEATRUL EL REY DIN LOS ANGELES, CALIFORNIA
PENTRU PĂRINŢII MEI
Andreea Avram