Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KALIFORNIJA HAHAHAH
HANNAH EINBINDER „VISKAS TURI SAVO PABAIGĄ“
Galite sėstis.
Kai kurie komikai savo pasirodymą pradeda
ištardami:
„Šiek tiek papasakosiu apie save.“
Tai bus mano versija.
Mano mama manęs susilaukė, kai jai buvo 42 metai.
Nes iki tol ji buvo...
užsiėmusi.
Matot, mūsų namuose pinigus uždirbo mano mama.
Ji už mano tėtį buvo 12 m. vyresnė
ir atsisakė
legaliai už jo ištekėti.
Ką man reiškia būti moterimi?
Man tai reiškia būti vyru.
Mūsų namuose mama prieš miegą mus pabučiuodavo dukart.
Vieną kartą linkėdama saldžių sapnų...
o antrą - nes ryt jos nebus.
Bet nesigraužk dėl manęs, Los Andžele.
Mane užaugino mano tikroji mama.
Tikroji mi madre.
Gloria Lopez Cabrera.
Taip, ji mane išmokė visko, ką žinau.
Dėl jos nusideginusi ranką sakau ne „Oi!“
o „Ay!“
Bet grįžkim į dar senesnius laikus.
Buvo 1995-ieji, mamytė su tėveliu norėjo berniuko.
Tad genų inžinieriai išrūšiavo mano tėčio...
genetinę medžiagą
ir pašalino visus spermatozoidus su „moteriškąja“ XX chromosoma.
Visus išskyrus vieną.
Po devynių mėnesių mažasis mamos berniukas virto mergaite,
kuri tėvams tapo priminimu, kad, kadangi jie norėjo vaidinti Dievą,
dabar jiems teks susidurti su pačia velnio išpera.
Todėl, kai žmonės manęs klausia ar sunku būti komike,
kai aplink tiek vyrų,
tiesiog jiems atsakau: „Mažyti, man tai ne pirmas kartas.“
Pradėkime.
Kam nors teko vartoti DMT?
Aišku.
Jei kas nežinot,
DMT yra psichotropinė medžiaga,
kuri išleidžiama mūsų smegenyse,
kai mirštame.
Sakykit apie Jį ką norit,
bet miela, kad Dievas ją pridėjo.
Jis tarė: „Žinot, žmonės, deja,
vieną dieną jums teks...
mirti.
Bet...
prieš pat jums mirštant...
sumautai gerai pagyvensit!“
Aš nelabai vartoju narkotikų. Jau nebe,
nes Los Andžele marihuaną chroniškai rūkiau
daugiau nei keturis kartus per dieną, kai mano smegenys dar tik vystėsi.
Tad patenku į kategoriją, kurią mokslininkai ir gydytojai
keliuose moksliniuose straipsniuose ir žurnaluose įvardijo kaip...
„pražuvusias.“
Mano draugai mane bando įkalbinti su jais vartoti grybus ar LSD.
Jie sako,
kad tai praplės mano proto galimybes.
Gerai, kartą išvydau voratinklį
su ten prikibusiais lašeliais. Taip ilgai į jį žiūrėjau,
kad į darbą pavėlavau 1 val. 45 min.
Mano bosė tarė: „Hannah, tai nepriimtina.
Iš tavęs tikiuosi daugiau.“
Aš atsakiau: „Ponia Valdez...
Kas jums sakė iš manęs ko tikėtis?
Mes dirbame kavinukėje,
esančioje Vakarų Holivudo elitistų ir šiknių centre.
Šioje įstaigoje turiu tik vieną paskirtį.
Pakelti kitų baristų dvasią.
Mažyte, aš - linksmoji dalis.
Nei daugiau, nei mažiau.
Tad norit, kad būčiau laiku,
ar norit, kad Victoriai neleisčiau
nužudyti trečiojo pagrindinio aktoriaus iš to CW serialo?“
Be to,
svarbiausia yra tai...
kad voratinklis yra ne tik voro buveinė.
Gamta jį sukūrė kaip mirties mechanizmą,
kurio paskirtis - žudyti.
Bet kas įstringa voratinklyje?
Vanduo. Gyvybės šaltinis.
Nuo voratinklio pažvelgiau į viršų ir išvydau pro lapą šviečiančią saulę,
nuo kurios jis nuvyto ir be gyvybės nukrito ant žemės, kur, ironiškai,
medis nebūtų galėjęs užaugti,
jei ne ta pati saulė, kuri atsakinga dėl žuvusio lapo.
Jei imčiau vartot LSD, neatsigaučiau.
Kai mirsiu, ketinu mirti, savo kūną padovanosiu mokslininkams,
kad jie galėtų ištirti
narkotikų poveikį mano smegenims.
Bet, jei atvirai,
labiau dėl to, kad tie kalikai nusipelnė nors kartą
išvysti nuogą dešimtuką, tiesa?
Tiek žolės surūkiau, kad mane ne taip veiktų
tie 40 mg aderolio, kurį vartojau kasdien šešerius metus.
Ir aš gan laiminga.
Žmonės, „neurodivergenesansas“ jau čia!
ADHD dabar ant bangos!
ADHD armija, mažyti!
Pati blogiausia armija.
Visi savo žadintuvus nusistato vakarui, o ne rytui.
Jie praleido nelemtą mūšį?
Seržantas sako: „Lervos!
Ką dabar jums sakiau?“
Štai ką manau.
Siaubingai per dažnas amfetamino stimuliantų išrašymas,
siekiant padidinti produktyvumą, privertė žmones manyti,
kad visi serga ADHD,
kai, realiai, dauguma tiesiog nekenčia savo darbo
ir turi būti apsinešę nuo narkotikų, kad jį atliktų.
Ir... Kai...
Kai turi ADD ir ADHD, visą savo gyvenimą
iš aplinkinių girdi, kad turėtum...
medituoti.
Ir taip bent kažkiek suvaldyti savo protą.
Bet, kadangi turiu ADHD sutrikimą,
kai tik pabandau medituoti,
mano smegenys skamba taip.
Tad to nedarau.
Praėjusią savaitę, po 15 metų lankymosi pas psichologę,
ji man pasiūlė išmėginti hipnozę.
Gerai, auditorija šito nepagavo.
Nieko tokio.
Viskas gerai.
Tęsiu toliau.
Perfrazuosiu.
Galiu tai padaryti.
Tuoj tai atliksiu. Klausykit.
Gerai, tai praėjusią savaitę...
po 15 metų
lankymosi pas medicinos profesionalę,
ji man pasiūlė apsilankyti
pas burtininkę!
Kuri galėtų mane užkerėti.
Kai ką išsiaiškinkim.
Hipnozė neturėtų būti įkainota JAV doleriais.
Ji turėtų kainuoti ekscentrišką paslaugą.
Kai nueisiu susimokėti, hipnotizuotoja turėtų tarti:
„Ne, mano vaikeli, aš trokštu ne pinigų.
Turi į kalno viršų užnešti kiaulę ir leisti
jai kasdien gerti iš upelio nuo saulėlydžio
iki mėnesienos.
Arba pervesk į „Cash App“. Buvo sunkūs metai.“
„Gerai, koks jūsų „Cash App?“
Ji atsako: „Tai mano vardas.“
„Kuo jūs vardu?“ Ji atsako: „Aš...“
Bet užteks apie mane.
Pakalbėkim apie jus.
Paplokite tie, kurie šįvakar įsitikinę,
kad yra geri žmonės?
Gerai, kiek per daug.
Paklausykit, aš su tais, kurie neplojo.
Aš...
Puikiai žinau, kad nesu geras žmogus.
Tokia esu tik „ant popieriaus“.
Suprantat...
Aš - veganė, vairuoju „Prius“, balsavau už Bernie Sandersą.
Tris kartus.
Bet visa tai dariau ne iš geros širdies, suprantat?
Manot, esu veganė, nes man rūpi
nekaltų, negalinčių pasipriešinti ir kasdien skerdžiamų gyvūnų gyvybės?
Ne.
Ne, aš esu veganė, nes norėjau sumažinti
savo riziką susirgti vėžiu,
bet nenorėjau nustoti uostyti dažų.
Manot, vairuoju „Prius“, nes man rūpi aplinka?
Baką prisipilu už 45 dolerius!
Pinigai!
Manot, balsavau už Bernie, nes jis nuo politinės karjeros pradžios
yra pasirinkęs teisingą pusę
ir kaip prezidentas Sandersas padėtų
labiausiai engiamiems amerikiečiams,
o ne vienam procentui turtingųjų ir blogosioms korporacijoms? Ne!
Balsavau už jį, nes jo figūra geriausia.
Bernie Sandersas, dievinu tą pamišėlį.
Jis man rašo, užsiprenumeravau jo naujienlaiškį.
Laiškų antraštės skamba tiesiog nurautai.
Praeitą savaitę gavau laišką iš Bernie ir antraštėje buvo parašyta:
„Hannah, nieko gero!“
„Taip, žinom.“
1949 m. Alfredas Steferudas
USDA Žemės ūkio žurnale parašė straipsnį.
Ten jis miestams ir urbanistams rekomendavo sodinti
tik vyriškus medžius,
nes, pagal jį, moteriški medžiai
gatves teršia sėklomis ir vaisiais, o tai yra nederama.
Žinoma, 1949 m. Amerikoje jie galvojo:
„Fui! Nenorim, kad šios medžių kalės
ant šaligatvių skleistų savo mėnesinių turinį!
Šlykštu!“
Tad taip ir pasielgta.
Gal nepatikėsit, bet 1949 m. šios šalies miestuose
buvo sodinami tik vyriški medžiai,
o tuo metu sezoninės alergijos pasireikšdavo
maždaug 15 mln. žmonių.
Šis skaičius dabar yra didesnis nei 230 mln.
Ir alergija nieko taip baisiai nekamuoja...
kaip manęs.
Esu alergiška žiedadulkėms, dulkėms, glitimui, pieno produktams, kailiams,
plunksnoms, žolei, vaisiams, ultragarsui su kontrastu, amoksicilinui,
40 numerio raudoniems dažams
ir, pagal mano buvusįjį, vyro prisilietimui.
Dabar...
Visi žinome, kad medžiai savo lapų poromis filtruoja toksinus
ir išleidžia švaresnį orą.
Bet visus čia surinkau aptarti...
kur atsiduria visi tie medžių sutraukti chemikalai.
Na...
jei būtume sodinę moteriškus medžius,
kurie neskleidžia žiedadulkių.
Visiškai...
Minia tiesiog nuščiuvo.
Taip!
Chemikalai būtų patekę į sėklas,
kurios nukrenta nuo medžių ir nurieda į kanalizaciją.
Bet kadangi turėjome sodinti
tik šiuos sumautus berniukiškus medžius,
spėkit, kur chemikalai,
kuriuos sugeria medžiai, atsiduria.
Žiedadulkėse.
Norit aptarti toksišką vyriškumą?
Vos tik išeinate pro duris, imate kvėpuoti „Tide“ kapsulių oru.
Jei aš iškeliu problemą, visad pasiūlau ir jos sprendimą.
Manau, kad šiuo atveju jis gana akivaizdus.
Gero vakaro! Galit įsivaizduoti?
Turim tuos medžius nudėti.
Paklausykit, nekalbu apie medžius laukinėje gamtoje. Ne!
Nekalbu apie juos.
Jie funkcionuoja sudėtingoje sistemoje, kurios nėra laiko aiškinti.
„Ne, Hannah, papasakok.“ Gerai!
Laukinėje gamtoje medžiai funkcionuoja tarsi botaniniame komunizme.
Jie savo šaknimis maistingas medžiagas paskirsto
pagal tai, kuriam medžiui ko reikia.
Šios vietovės medžiai už daugybės kilometrų esančius perspėja
apie grobuonis, kad jie galėtų išleisti skystį,
kuris pakeičia žievės skonį.
Taip, jie siunčia žinutes.
Žinutes po žeme.
Medžiai sugeba susikalbėti.
O jūs naktį tiesiog miegate?
Aš ne!
Laukiniai medžiai sudaro sudėtingas visuomenes,
kurias valdo motininiai medžiai, tad turime juos apsaugoti.
Bet šie miestų šunsnukiai...
apie ką jie gali kalbėti po žeme?
Jie visi yra vyrai.
Turbūt tai primena „The Joe Rogan Experience“ seriją.
Nudėkit juos!
O bitės dirba viršvalandžius.
Mačiau, kaip bitė gėlę apdulkino 23.45 val. vakaro.
Tariau jai: „Užteks dirbt, karaliuk, pernelyg stengiesi.“
O Dieve. Bitės tokios apgailėtinos.
„Turim dirbti dėl karalienės.“
Jai į jus nusispjaut!
Išgelbėti bites?
Taip, nuo daug partnerių turinčios tironės monarchės.
Ir taip 15 minučių.
Ne, jei rimtai, tai turime išgelbėti bites.
Jei nebus bičių...
nebus ir derliaus.
Nebus derliaus...
nebus maisto.
Nebus maisto...
Sulieknėsim!
Ne!
Ne, privalom jas apsaugoti.
O jas... naikina.
Žmonės, jų nykimą labiausiai lemia klimato pokyčiai.
Nesinori to sakyti, bet tai tiesa.
Klimato pokyčiai jau prasidėjo.
Jie ne prasidės greitai.
Jie vyksta jau dabar.
Šį vakarą.
Viskas turi savo pabaigą.
O žmonija yra...
Išskyrus visus šioje salėje.
Žmonija yra toksiškas,
smurtaujantis...
vyras.
O klimato pokyčiai yra tik mūsų planeta Žemė...
suvokianti savo vertę...
ir pateikianti skyrybų prašymą.
Žinot, ką apie tai manau kaip jos draugė?
Šaunuolė.
Žemės planetą įsivaizduoju
11-tame Niujorko daugiabučio aukšte
visus žmonijos daiktus pro langą sviedžiančią
ant šaligatvio. Kaip Marisa Tomei „Mano pusbrolis Vinis“.
Ji rėkia: „Tam atidaviau 4,5 mlrd. metų!
Ir dėl ko? Manai, kad gali tiesiog mane užteršti
be jokios apsaugos ir tada persikelti į kitą planetą?
Prašom!
Nori skristi į Marsą?
Skrisk į Marso planetą!
Dulkink tą kalę, jei tau ji atrodo to verta!
Jei ką, ji nieko neverta!
Ji negali suteikti nė pusės to, ką daviau aš!
Joje net nėra vandens!
Pas mane jo 71 % ir jo lygis vis kyla. Per tave, sumautas niekše!
Aš tau gaminu.
Viską dėl tavęs valau.
Virš galvos suteikiu stogą.
O kaip man atsidėkoji?
Ką?
Keliais buvusiais kaliniais, kurie paplūdimį šeštadieniais
valo nuo 11 iki 15 val.?
Užsikrušk!“
Nesijaudinkit, čia tik aš.
Tai...
Tai buvo Žemė.
Dabar bus...
Saulė.
Prieš tai buvo Žemė.
Čia bus Saulė. Pradėkim.
„Nežiūrėkit į mane!“
Gerai, tai buvo Saulė.
Dabar...
čia...
bus Mėnulis.
„Sveiki.
Tik dabar mane pastebėjot?
Aš jus stebėjau.
Aš čia jau nuo 15 val.
Papasakokit.
Koks jausmas būti šildomiems Saulės spindulių?
Man taip šalta.
Dabar kraujuokit! Kraujuokit!“
Nežinau, bent man taip atrodo.
Nepatikėsit, bet man tai priminė kai ką, kas visai su tuo nesusiję.
Noriu su jumis pasidalinti prisiminimu, kuris dar neseniai buvo užgniaužtas.
Tai buvo 2009 m. Diena prasidėjo kaip ir visos kitos.
Man buvo 15 metų.
Pabudau su baisia migrena.
Norėdama ją palengvinti, išgėriau aderolio ir kavos.
Nuvažiavau į mokyklą, stovėjimo aikštelėje žolės parūkiau su vaikiu,
kurio tikras ir oficialus vardas buvo Legenda Watersas.
Vėl susivokiau, kai sėdėjau septintoje pamokoje. Anglų kalbos.
Tada staiga...
pajutau kaip mano įgaubta sėdimoji
kėdės dalis prisipildo
neaiškaus skysčio.
Galvoje permečiau, kas tai galėtų būti.
Pirmas variantas.
Neatlaikė pūslė.
Bet ne, negali būti.
Būčiau supratus, kad mane prispyrė.
Vienintelis kitas skystis,
kurį iki tol gamino mano kūnas,
buvo ašaros.
Bet buvau išgėrus tiek aderolio,
kad tokios emocijos tuo metu
būtų buvusios neįmanomos.
Galiausiai pažvelgiau žemyn ir išvydau...
kraują.
„Dieve mano...
tai gali būti tik viena.
Mano kepenys atsisakė.“
Taip, maniau, kad man kepenų nepakankamumas,
nes tada buvau pametusi galvą dėl serialo „Daktaras Hausas“.
Tame seriale tai visad reiškė būtent tai.
Bet ne, išaušo mano valanda.
Žmonių pilname kambaryje buvau viena.
Negalėjau pasinaudoti mobiliuoju
ir parašyti draugei, nes neturėjau mobiliojo,
kaip ir draugų.
Tad sėdėjau ten,
savo pačios kraujo klane,
net nekrustelėdama, neišleisdama nė garselio.
Taip išbuvau valandą ir 45 min., kol tapo saugu.
Nuskambėjo skambutis.
Ponia Deaver tarė: „Skambutis nereiškia, kad pamoka baigta.
Pamoka baigta, kai aš taip pasakau.“
Kokia šiknė.
Ką?
Skambutis jau nuskambėjo.
Galiausiai ji leido visiems išeiti.
Visi mokiniai išlėkė, išskyrus vieną,
kuri norėjo poniai Deaver užduoti klausimą.
Eidama prie mokytojos stalo, ji visiškai mane užstojo.
Tai buvo mano šansas.
Slydau iš ten kaip sviestas ant karšto skrebučio.
Išslydau kaip 50 kg sverianti paauglė,
kuri visa nukraujavusi.
Bet dabar susidūriau su nauja problema.
Buvau nuoga ir išsigandusi pasaulyje. Kaip ką tik išsiritusi iguana,
kuri atsiduria gyvačių pilname paplūdimy ir jos neleidžia pasiekti vandenyną.
Taigi, mano laisvė pažeidžiama ir aš vėl viena.
Kol...
prie manęs priėjo Rodas Shayanas.
Jis tarė: „Sveika, kas geresnio?“
„Nieko, o pas tave?“
Jis paklausė: „Ką slepi?“
„Ką tu slepi?“
Jis mane apsuko ir viską išvydo.
Pradėjo juoktis.
Aš ėmiau pusiau juoktis, pusiau verkti.
„Rodai, privalai man padėti.“
Tada jis nustojo juoktis.
Jis nusivilko savo džemperį.
Ir aprišo man aplink liemenį.
Jis mane palydėjo iki direktoriaus, padėjo paskambinti mano mamai.
Kai ji privažiavo, jis mane įsodino į vidų.
Vos tik prieš mums nuvažiuojant,
jis pasilenkė prie keleivio pusės lango
ir padarė taip.
Aš atidariau langą.
Ne, juokauju.
Jis tarė: „Nepergyvenk. Turiu keturias seseris.
Pasipildyk šokolado atsargas.
Pasimatysim rytoj!“
O tada jis trinktelėjo per mašinos galą?
Lyg būtume prekių pilnas konteinervežis?
Kartą per mėnesį...
bet kokiu metu...
niekad tuo pačiu...
pajaučiu skausmą savo gimdoje,
pažvelgiu į Mėnulį,
nusimetu savo žmogiškąją odą
ir tampu pabaisa.
Juk tiesa? Damos?
Ir kai kas yra įprasta
filmuose ir serialuose. Kai moteris elgiasi beprotiškai,
vyras paklausia: „Gal tau mėnesinės?“
Tada ji jį išspiria pro langą.
Ji turi tokią teisę.
Bet, jei kalbėsiu apie save...
visad...
kartą per mėnesį...
man tiek tetrūksta,
kad išrinktą pareigūną
nudėčiau savižudybės stiliumi.
O tada kažkas iš mano gyvenime esančių žmonių
prieina ir iš visos širdies taria:
„Labas, Hannah...
Kaip tau sekasi?
Visiškai.
Mes dabar kalbėjomės... ir mums neramu.
Mes kalbėjomės ir mums dėl tavęs neramu.
Norim išsiaiškinti, kas yra. Kas vyksta?
Kaip tik klausėmės...
Tai nėra problema, bet kai kas, ką sakai
ir ką darai, gąsdina.
Tad mes... Jei ką, tai dialogas.
Norim išgirsti tavo pusę, bet...
gal tai tiesiog... Žinau, kad yra
visas ciklas
ir kelios jo stadijos.
Jei ką, norėčiau būti neteisus.
Supranti, apie ką aš?
Norėčiau būt.
Tikiuosi... Ei, ramiau.
Tik norėjau pasitikslinti,
ar tau...
ar tau dabar tos dienos?“
Supraskit, kad, kol jis kalba, aš ten stoviu visa sulaukėjusi.
Aš sumautai...
Kaip Benedictas Cumberbatchas filmuodamasis „Hobite“.
Manęs klausia: „Dabar tos dienos?“ Taip sureaguoju...
„Žinai ką? Turbūt. Oho, ačiū.
Buvo nepakartojama. Tikrai man padėjai.
Tu...
Ištraukei mane iš dugno, tiesa?
Vos nepadariau kažko blogo. Taigi...
Dėkoju už tai.“
Be to... juk mes užduodam klausimus.
Tai tikrai dialogas.
„Ar galima sustabdyti siuntinį, kuris jau pakeliui?“
„Ką?“ „Į Vašingtoną, pranešk.“
Nenoriu girtis, bet po šou prie manęs prieina žmonės.
Ir visad sako tą patį.
Jie man sako: „Hannah...
kodėl tiek daug dirbi?“
Man sako: „Atrodo, kad niekad nesustoji.“
„Viskas paprasta.
Tam yra priežastis.“
Štai kokia.
Nuo 9 iki 14 m. buvau visų žvaigždžių palaikymo komandos šokėja.
Paplokit.
Tikiuosi, kad tai jau supratot,
bet gerbiu visus čia esančius žmones.
Gerbiu „El Ray“ klientus.
Gerbiu geriausio miesto šioje planetoje,
Los Andželo, Kalifornijoje gyventojus.
Bet paklausykit...
nė vienas iš jūsų, šunsnukiai,
nė pusdienio neištvertumėt palaikymo komandos treniruotėje.
Supratot?
Jei jūsų nepalaužtų sąlygos,
tada sugniuždytų psichologinis karas.
Manau, kad to nesuprantat.
Turėjau komandos narę, Suzanne.
Ji varžybų metu nukrito nuo piramidės.
Kai ji nulipo nuo scenos,
buvo tokia įniršusi, kad nuėjo prie betoninės sienos,
spyrė į ją ir susilaužė savo pėdą.
Žinot, kur ji dirba dabar?
Pentagone.
Spėkit, kam teko sumokėt už tą šešių taškų atėmimą nacionalinėse?
Turbūt Libijai.
Tose pačiose varžybose mergina atliko triuką ir susverdėjo.
Už tai atėmė taškus.
Ji pažvelgė į mūsų trenerį, stovintį pirmoje eilėje,
ir iš baimės
ėmė šlapintis
tiesiog ore.
Norit pasakyti, kad palaikymo komandos nėra sportininkai?
Jūs teisūs.
Tai nėra sporto šaka.
Tai Jungtinių Valstijų kariuomenės poskyris.
Manot, kad noriu tai daryti?
Manot, noriu būti komikė?
Tai apgailėtina.
Aš buvau čempionė.
Buvau pajutusi šlovės skonį.
Palaikymo komandoje susigadinau savo kūną.
Kai pasilenkiu, keliai skamba kaip kauliukai, purtomi lošėjo.
Nemalonu tai girdėti?
Man 28 metai!
Esu biseksualė.
Mano patirtis buvo visai kitokia.
Galėčiau teigti, kad virš 90 % komikų
užlipa į sceną ir daugiausiai kalba
apie skirtumus tarp vyrų ir moterų.
Bet kiek jų
išties tai žino?
Aš slepiuosi apkasuose.
Darau tyrimą.
Renku duomenis.
Rizikuoju savo gyvybe.
Atėjau čia jums pasakyti, kad jau turiu rezultatus.
Vyrai yra idiotai, o moterys užknisa.
Lyčių kovoje skelbiam lygiąsias.
Jūs eikit po velnių ir jūs eikit po velnių.
Visi mane užknisat.
Biseksualai.
Visi mūsų geidžia,
bet, tuo pačiu, niekas mūsų negeidžia.
Heteroseksualai mūsų nepriima.
O homoseksualai juo labiau.
Lesbietės, ką mes jums padarėm,
be to, kad prisiviliojom ir sudaužėm jūsų širdis?
Nesuprantu, kodėl pykstat?
Kaip kitaip tai pasakyti?
Biseksualai yra LGBTQIA+ bendruomenės žydai.
Suvokiat?
Visi sako: „Biseksualai tėra dviveidžiai maniakai ir niekšai.
Jie ne tokie kaip mes“.
Žydai, kažką primena?
Šiais laikais sunku pabūti vienam, tiesa?
Juk taip?
Net negali sėdėti priešais fontaną,
galvą nuleidęs į rankas ir besisupdamas pirmyn bei atgal,
kūkčiodamas, nes kažkas prieis,
tave nufotografuos ir taip pavadins nuotrauką:
„Dabartinė nuotaika.“
Negali nė sekundei pabūti vienas.
Manau, kad dėl to kalti socialiniai tinklai.
Anądien girdėjau, kaip telefonu kalbėjo mergina.
Jos pokalbis pagrindžia mano teiginį.
„Sakiau, kad Mila manęs nebepakvietė į vėlyvus gimtadienio pusryčius?
Taip, žinau, tai tikras nusikaltimas.
Viskas buvo suplanuota ir vakarą prieš ji paskambina bei taria:
„Atleisk, būsiu tik su savo tėvais.“
Susinervinau, bet nieko nesakiau.
Bet spėk, ką kitą dieną išvydau
Kate 1.27 val. „Snapchat“ istorijos fone iš „Catch“ Vakarų Holivude?
Tą kalę. Dar ne viskas.
„Instagram“, 2 val. nakties.
Kate įsikėlė judviejų nuotrauka su užrašu:
„Su gimtadieniu, mano geriausia drauge. Širdutė, žvaigždutė, šampanas.“
Ji manė, kad to neišvysiu?“
Jei tokia pati situacija būtų įvykusi,
tarkim...
1931 metais...
viskas būtų buvę maždaug taip.
-„Sveika, Mode.“ -„Labas, Blanče.
Kokias naujienas spausdinsim?“
„Mode, paklausyk, pameni tą mažą susibėgimą,
kurį buvom suplanavusios?“
„Žinoma, tu vis dar su ta raudona suknele, karštuole!“
„Tėveliai sakė, kad nieko nebus.
Būsim tik mes trise.“
„Blanče, nieko tokio. Viskas gerai.“
-„Tai iki.“ -„Viso.“
Ir viskas.
Tos moterys patraukia savo keliais ir bando suvokti,
ką daryti su neseniai įgyta balsavimo teise.
Jos užsiėmusios.
Nežinau, koks jausmas būti moterimi 4 dešimtmetyje,
neteigiu, kad tai suvokiu,
bet esu verkusi plaudama indus,
tad turbūt tai netoli tiesos.
Dabar noriu jums ištarti tai, ką mes sakome mano kultūroje.
Šis žodis reiškia pasisveikinimą.
Šis žodis reiškia taiką.
Šis žodis reiškia atsisveikinimą.
Žinoma, šis žodis yra
šalom.
Šalom visiems priekyje.
Šalom.
Šalom šonams.
Šalom.
Šalom viršui.
Šalom.
Visi ištarkit tai su manimi.
Šalom.
Tai vienintelis hebrajiškas žodis, kurį žinau.
Esu netikusi žydė
ir tai suvokiau labai sudėtingu momentu.
Buvau savo močiutės laidotuvėse,
tai buvo žydų pamaldos.
Prieš pat pabaigą rabinė mums parodė
prie jos prisijungti paskutinėje maldoje.
Ji ir visi aplink mane ėmė giedoti.
Supanikavau, nes nežinojau tos maldos.
Bet tada...
Kaip tik tuo metu...
prasiskyrė debesys.
Ir lyg pats Dievas
apšvietė mane išminties spinduliais,
tad ėmiau...
giedoti.
Bet iš kur galėjau tą maldą žinoti?
Jos melodiją.
Kiekvieną žodį.
Vėl pažvelgiau į dangų.
Iš mano akies išriedėjo ašara.
Tada suvokiau:
„Tai paskutinė „Šindlerio sąrašo“ daina.“
Gal nepatikėsit, bet tai ne keisčiausias dalykas,
kuris tą rytą nutiko kapinėse.
Prieš pamaldas katafalko vairuotojas, kuris atsakingas už karstą,
mano vyresnėlei ir man sukėlė daug problemų,
kai pasisiūlėme ne tik lydėti karstą,
bet ir nešti sunkiausią jo dalį. Priekį.
Jis paaiškino, kad tradiciškai tai daro vyrai
ir mums neužteks jėgų.
Nenoriu kabinėtis prie sudėjimo,
bet tai buvo išbalęs, suglebęs, prastai atrodantis vyras,
kurio vieninteliai plaukai buvo žandenos.
O jo rankos buvo suvargusios ir drebančios.
Jis atrodė kaip Ernis, kuriam nepavyko pagyti.
Apie mano šeimą turit dar kai ką žinoti,
nes tai šiai istorijai suteikia konteksto.
Esu iš labai queer šeimos.
Aš esu biseksuali.
Mano tėvai turi dar du translyčius vaikus.
Mano močiutė, kurią tą rytą laidojome,
buvo atvira lesbietė, kuri tuo didžiavosi.
Nors mano tėtis - heteroseksualas,
jis pravirksta, kai Julie Andrews pasiekia aukščiausią „Muzikos garsų“ natą.
Kaip tai pavadinsit?
Aš tai vadinu vyru, kuriuo galima pasitikėti.
Mano močiutė kitiems atsiskleidė 1962 m.
Ji iš Filadelfijos į Kaliforniją persikėlė su dviem berniukais.
Penkerių metų ir šešių mėnesių.
Ji visko pasiekė pati. Ir ji išgyveno,
jai pasisekė tik dėl to, kad visą tą laiką
ji mokėjo už save pastovėti.
Mano venomis teka jos kraujas,
tad neleisiu, kad kažkoks persirengėlis Svynis Todas...
man aiškintų,
kad esu nepakankamai stipri.
Sugrįžau prie jo ir tariau: „Ei, viskas bus gerai.
Mes susitvarkysim.
Mums nesunku.
Atlaikysim tą svorį.
Jokių problemų.“
Ir jis padarė tai, ką vyrai daro,
kai nori parodyti, kad tavęs negerbia.
Jis nepažvelgė man į akis ir atsakė greta esančiam vyrui.
Jis mano tėčiui tarė:
„Tradiciškai tai daro vyrai, jos nepajėgs to padaryti.“
Paklausykit, buvo ankstyvas rytas.
Nesididžiuoju tuo, bet tariau: „Ei, Kalėdų praeities vaiduokli,
mokykloje buvau palaikymo komandos kapitonė.
Tai ne pirmas kartas, kai nešu suglebusią lesbietę.“
Pagaliau jis nusileido.
Mes ėjome,
mano močiutę nešdami į paskutinę jos poilsio vietą.
Mums einant, galvojau apie tai, ką ji paliko.
Spėliojau, ar ji tuo didžiuotųsi.
Meldžiau ženklo.
Sekdami paskui katafalko vairuotoją, pasiekėme jos kapo vietą.
Kai tik prie ten priėjome...
jis įkrito.
Ačiū, Los Andžele.
Aš - Hannah Einbinder.
Gero vakaro!
FILMUOTA „EL REY“ TEATRE, LOS ANDŽELE, 2024/04/20
SKIRTA MANO TĖVAMS
Išvertė Simona Beržauskienė