Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"EL REY", HANNA AINBAINDERE
KALIFORNIJA, "HAHAHAH"
HANNA AINBAINDERE, "VISAM JĀPAZŪD"
Varat apsēsties.
Zināt, daži komiķi savas uzstāšanās sākumā
saka ko tamlīdzīgu:
"Es jums mazliet pastāstīšu par sevi."
Šī ir mana versija par to.
Māte dzemdēja mani, kad viņai bija 42.
Tāpēc, ka pirms tam viņa bija...
aizņemta.
Mana māte mūsu mājā bija pelnītāja.
Viņa bija 12 gadus vecāka par manu tēvu
un atteicās
precēties ar viņu.
Ko man nozīmē būt sievietei?
Tas nozīmē būt vīrietim.
Mūsu mājā, kad māte deva buču uz nakti, viņa nobučoja divreiz.
Vienu buču par vakaru un...
un otru par to, ka no rīta viņas vairs nebūs.
Bet neraizējies par mani, Losandželosa, nē.
Mani audzināja mana īstā māte,
"mi madre real",
Glorija Lopesa Kabrera.
Pareizi, viņa man iemācīja visu, ko zinu.
Pateicoties viņai, kad apdedzinu roku, es nesaku: "Au!"
Es saku: "Ai!"
Bet atgriezīsimies vēl senākā pagātnē.
Bija 1995. gads, un mamma ar tēti gribēja zēnu.
Gēnu inženieri izskatīja mana tēva...
ģenētisko materiālu
un likvidēja visu spermu ar XX "sieviešu" hromosomām.
Visu, izņemot vienu.
Pēc deviņiem mēnešiem mammai zēna vietā piedzima meitene
par atgādinājumu maniem vecākiem - ja viņi grib tēlot Dievu,
viņiem būs darīšana ar pašu nelabo.
Tāpēc, kad man jautā, vai ir grūti būt komiķei,
kurai apkārt tik daudz vīriešu,
es atbildu: "Neesmu pirmoreiz ar pīpi uz jumta."
Sāksim.
Vai kāds ir lietojis DMT?
Labs ir.
Tiem, kas nezina,
DMT ir psihodēliska ķimikālija,
kas izdalās mūsu smadzenēs,
kad mēs mirstam.
Sakiet, ko gribat par to čali,
bet jauki, ka Dievs to tur iešļircināja.
Viņš noteica: "Jā, diemžēl, cilvēki,"
"jums galu galā..."
"ir jāmirst."
"Bet..."
"pirms tam..."
"jūs uzdzīvosiet, bļāviens!"
Es vairs daudz nelietoju narkotikas,
jo es smēķēju Losandželosas marihuānu
vairāk nekā četras reizes dienā svarīgos smadzeņu attīstības posmos.
Esmu tā, ko zinātnieki un ārsti
vairākos rakstos un medicīnas žurnālos dēvē par...
"sabojātu".
Mani draugi cenšas panākt, lai lietoju sēnes un skābi.
Viņi saka,
tas paplašinās manu prātu.
Es reiz redzēju zirnekļa tīklu,
kurā bija ieķērušās lietus lāses, un es uz to blenzu tik ilgi,
ka nokavēju darbu par stundu un 45 minūtēm.
Priekšniece teica: "Hanna, tas ir nepieņemami."
"Es no tevis sagaidu vairāk."
Es atbildēju: "Valdesas kundze..."
Kurš jums lika tā darīt?
Mēs strādājam kafejnīcā,
Rietumholivudas elitārisma riebeklību epicentrā.
Man šajā iestādē ir viens uzdevums.
Es uzlaboju pārējo baristu noskaņojumu.
Es mazinu spriedzi, mazā.
Ne vairāk, ne mazāk.
Tu gribi, lai ierodos laikus,
vai arī to, ka neļauju Viktorijai
nogalināt trešo vadošo aktieri CW seriālā?
Un, otrkārt,
pats galvenais...
zirnekļa tīkls nav tikai zirnekļa dzīvesvieta.
Daba to ir radījusi kā nāves mehānismu,
kas paredzēts nogalināšanai.
Bet kas ir nonācis zirnekļa tīklā?
Ūdens - dzīvības esence.
Paraudzījos virs zirnekļa tīkla un pamanīju sauli spīdam caur lapu kokā,
liekot tai novīst un nokrist zemē, kur ironiskā kārtā
koks nemaz nespētu augt,
ja vien nebūtu saule, tā pati, kas atbildīga par lapas bojāeju.
Ja lietošu skābi, es nekad neatgriezīšos.
Kad es nomiršu, un es plānoju to darīt, es ziedošu
savu ķermeni zinātnei, lai varētu pētīt, kādu iespaidu
narkotiku lietošana atstāja uz manām smadzenēm.
Bet lielākoties, ja atklāti,
tāpēc, ka tie nūģi kaut reizi ir pelnījuši redzēt
perfektu skuķi kailu, pareizi?
Es smēķēju zāli, lai mazinātu iedarbību tam aderālam,
ko es katru dienu sešus gadus lietoju.
Un es esmu diezgan sajūsmināta.
Mūs gaida neirodaudzveidības renesanse, ļaudis!
UDHS šobrīd ir topā!
UDHS armija, mazā!
Vissliktākā armija.
Visi uzstāda modinātājus uz pēcpusdienu, nevis rītu.
Viņi nokavē sasodīto kauju?!
Seržants bļauj: "Tārpi!"
"Par ko es tikko runāju?"
Lūk, ko es domāju.
Amfetamīna bāzes stimulantu pārliekā izrakstīšana,
lai palielinātu kapitālisma ražīgumu, liek cilvēkiem domāt,
ka visiem ir UDHS,
lai gan patiesībā vairums cilvēku vienkārši ienīst savu darbu,
un viņiem jābūt kaifā, lai tos strādātu.
Un... Kad...
Kad jums ir UDS un UDHS, visi jūsu dzīvē
jums teiks, ka jums vajag
meditēt.
Lai mēģinātu iegūt kaut kādu garīgo kontroli.
Bet, tā kā man ir UDHS,
katru reizi, kad cenšos meditēt,
mans prāts izklausās šādi.
Tāpēc es to nedaru.
Pirms nedēļas mana psihoterapeite pirmo reizi 15 gadu laikā
ierosināja izmēģināt hipnozi.
Labi, jūs tas īsti neuzrunā.
Tas nekas.
Viss kārtībā.
Es turpināšu tālāk.
Es to pārfrāzēšu.
Man ir tādas spējas.
Es tūlīt sākšu. Labs ir.
Tātad pirms nedēļas...
15 gadus...
apmeklējot medicīnas profesionāli,
viņa man ieteica aiziet
pie burves!
Lai viņa varētu mani noburt!
Runāsim skaidri.
Par hipnozi nevajadzētu maksāt ASV dolāros.
Par to varētu maksāt ar ekscentrisku pakalpojumu.
Kad es taisītos maksāt, hipnotizētājai vajadzētu teikt:
"Nē, mans bērns. Es nevēlos naudu."
"Tev jāuznes cūka kalna virsotnē un jāļauj tai dzert"
"no strauta katru dienu saulrietā,"
"līdz iestāsies pilnmēness."
"Vai arī ar "Cash App". Bija garš gads."
"Labi, kāds ir "Cash App" nosaukums?"
"Tas ir mans vārds."
"Kā jūs sauc?" Viņa atbild: "Patiesībā..."
Bet pietiks par mani.
Parunāsim par jums.
Aplaudējiet, ja kāds no klātesošajiem
patiesi tic, ka ir labs cilvēks.
Šķiet mazliet padaudz.
Esmu ar tiem, kas neaplaudēja.
Es...
Es zinu, ka neesmu labs cilvēks.
Esmu labs cilvēks tikai uz papīra.
Saprotat...
Esmu vegāne, braucu ar "Prius", balsoju par Bērniju Sandersu.
Trīsreiz.
Bet es neko no tā nedarīju aiz labas sirds.
Domājat, esmu vegāne, jo man rūp nevainīgu
dzīvnieku dzīvības, kurus katru dienu nokauj?
Nē.
Nē, esmu vegāne, jo gribēju samazināt
vēža saķeršanas risku,
bet negribēju atteikties no līmes ostīšanas.
Domājat, es braucu ar "Prius", jo man rūp apkārtējā vide?
45 dolāri par pilnu bāku, vecīt!
Nauda!
Domājat, es balsoju par Bērniju, jo viņš bija pareizajā
vēstures pusē kopš politiskās karjeras pirmsākumiem,
un Sandersa prezidentūra ļautu uzvarēt
pamestākajiem un cienīgākajiem amerikāņiem
pār vienu procentu un ļaunajām korporācijām? Nē.
Es balsoju par viņu, jo viņam bija labākais augums.
Bērnijs Sanderss, es mīlu to trako veci.
Viņš man atsūtīja e-pastu, es pieteicos masu e-pastam.
Un temati viņam ir ārprātīgi.
Bērnijs atsūtīja pirms nedēļas e-pastu, un temats bija:
"Hanna, nav labi!"
Es atbildēju:
"Jā, mēs zinām."
1949. gadā kāds Alfrēds Steferuds
publicēja rakstu "Journal of Agriculture".
Tajā viņš ieteica, lai pilsētu plānotāji stāda
tikai vīriešu kārtas kokus,
jo sieviešu kārtas koki
visur izbārsta sēklas un augļus, kas ielas padara nepiedienīgas.
Protams, Amerikā 1949. gadā viņi nosprieda:
"Mēs negribam, ka tās kuces"
"taisa savas mēnešreizes uz ietves!"
"Pretīgi!"
Un tas tika izdarīts.
Ja spējat noticēt, 1949. gadā pilsētās visā valstī
iestādīja gandrīz tikai vīriešu kārtas kokus,
kad cilvēku skaits ar sezonālām alerģijām
bija 15 miljoni.
Mūsdienās to skaits pieaudzis līdz 230 miljoniem.
Un nevienam tās nav briesmīgākas...
kā man.
Man ir alerģija pret putekšņiem, putekļiem, glutēnu, zvēriem ar kažokādu,
spalvām, zāli, akmeņiem, augļiem, kontrastvielām, amoksicilīnu,
sarkano krāsvielu Nr. 40
un pēc mana bijušā vārdiem, pret vīrieša pieskārieniem.
Tātad...
Mēs visi zinām, ka koki filtrē gaisa ķimikālijas caur atvārsnītēm
to lapās un izlaiž tīrāku gaisu.
Bet es šovakar sapulcināju visus, lai apspriestu,
kur nonāk koku absorbētās ķimikālijas.
Nu...
ja mēs būtu iestādījuši meiteņu kokus,
kas neizstrādā putekšņus
nemaz...
Un pūli pārņēma klusums.
Jā!
Ķimikālijas nonāktu sēklās,
kas nokrīt no kokiem un nonāk renstelēs.
Bet, tā kā mums vajadzēja iestādīt
tos sasodītos zēnu kokus,
uzminiet, kur nonāk
koku absorbētās ķimikālijas.
Putekšņos.
Vai gribat runāt ar mani par toksisko vīrišķību?
Katru reizi, kad izejat no mājas, jūs elpojat "Tide" kapsulas!
Es neesmu no tiem, kas runā par problēmu, nepiedāvājot risinājumu.
Manuprāt, šajā gadījumā tas ir pilnīgi skaidrs.
Arlabvakaru! Varat iedomāties?
Mums jānocērt visi tie koki.
Es nerunāju par kokiem savvaļā, mazais! Nē!
Es nerunāju par tiem.
Tie darbojas tik smalkā sistēmā, ka man nav laika tajā iedziļināties.
"Nē, Hanna, lūdzu, iedziļinies." Labi!
Koki savvaļā darbojas botāniskā komunisma apstākļos.
Tie izplata barības vielas caur savām saknēm,
vadoties pēc tā, kuram kokam ko vajag.
Koki brīdina jūdzēm tālu esošus kokus
par plēsējiem, lai šie koki var izdalīt vielu,
kas to mizai piešķir dīvainu garšu.
Pareizi, tie pārraida ziņas.
Ziņas pazemē.
Kokiem ir valoda.
Un jūs naktīs vienkārši guļat?
Es esmu nomodā!
Koki savvaļā ir smalkas kopienas, kuras vada
sieviešu kārtas mātes koki, un mums tās jāsargā.
Bet tie pilsētas jākļi,
par ko tie varētu runāt tur, lejā?
Tie visi ir vīrieši.
Droši vien izklausās pēc "Joe Rogan Experience".
Nocērtiet tos!
Un bites strādā virsstundas!
Redzēju, kā bite apputeksnē ziedu 23.45.
Es teicu: "Met mieru! Tu strādā par daudz!"
Ak Dievs! Bites ir nožēlojamas!
"Jāstrādā, jāstrādā karalienes labā!"
Viņa par jums vispār nedomā!
Glābt bites?
Jā, no poliamoriska, tirāniska monarha!
Vēl 15 minūtes.
Nē, bet mums tiešām ir jāglābj bites. Pilnīgi nopietni.
Nav bišu...
nav ražas.
Nav ražas...
nav pārtikas.
Nav pārtikas...
Tieva!
Nē!
Nē, mums tās jāglābj.
Tās tiek... Tās tiek nogalinātas.
Bites lielākoties nogalina klimata pārmaiņas.
Negribas to atzīt, bet tā ir patiesība.
Klimata pārmaiņas ir klāt.
Tas nenotiks drīz.
Tas notiek tagad.
Šovakar.
Visam jāpazūd.
Un cilvēce ir...
Izņemot visus šajā telpā.
Cilvēce ir toksisks,
vardarbīgs
vīrs.
Klimata pārmaiņas ir tikai planēta Zeme,
kas apzinās savu vērtību...
un iesniedz šķiršanos.
Vai gribat zināt, ko es domāju kā draudzene?
Viņa ir malacis.
Es iztēlojos planētu Zeme
Ņujorkas dzīvojamās ēkas 11. stāvā,
metam ārā pa logu cilvēces parpalas
uz ietves kā Marisa Tomei filmā "Mans brālēns Vinnijs".
Viņa kliedz: "Es tajā ieguldīju 4,5 miljardus gadu!"
"Ko? Iedomājies, ka vari mani piesārņot"
"bez aizsardzības un tad pārcelties uz citu planētu?"
"Uz priekšu!"
"Gribi lidot uz Marsu?"
"Lido uz Marsu!"
"Izsūknē to kuci līdz pēdējam!"
"Starp citu, viņai nekā nav!"
"Viņa nespēj dot tev ne pusi no tā, ko devu es!"
"Viņai pat nav ūdens!"
"Man ir 71 procents, un kļūst arvien vairāk, pateicoties tev, draņķi!"
"Es tev gatavoju ēst."
"Es tev uzkopju."
"Es tev devu pajumti."
"Bet ko tu dod man?"
"Ko?"
"Pāris bijušos ieslodzītos, kas uzkopj pludmali"
"sestdienās no 11.00 līdz 15.00?"
"Ej tu galīgi!"
Neraizējieties, šī esmu tikai es.
Tā...
Tā bija Zeme.
Bet šī...
ir Saule.
Tā bija Zeme.
Šī ir Saule. Aiziet.
"Neskaties uz mani!"
Labi, tā bija Saule.
Tagad...
šis...
ir Mēness.
"Sveiki."
"Jūs tikko mani pamanījāt?"
"Es jūs vēroju."
"Esmu šeit kopš 15.00."
"Pasakiet,"
"kāda ir sajūta būt Saules sildītiem?"
"Man ir tik auksti."
"Tagad asiņojiet! Asiņojiet!"
Nezinu. Man viņa rada tādu sajūtu.
Vai spējat iedomāties, man tas atgādināja kaut ko pilnīgi nesaistītu.
Gribu jums atklāt apspiestas atmiņas, kas nesen atkal uznira.
Bija 2009. gads. Mana diena sākās kā parasti.
Man bija 15 gadi.
Pamodos ar spēcīgu migrēnu.
Iedzēru aderālu kopā ar kafiju, lai sāpes pārietu.
Braucu uz skolu, kur stāvvietā smēķēju zāli kopā ar čali,
kura īstais vārds bija Ledžends Voterss.
Es atjēdzos, sēžot septītajā stundā - angļu valodā.
Kad pēkšņi...
es sajutu, kā krēsla ieliekums
manā solā piepildās līdz malām
ar noslēpumainu šķidrumu.
Es izskatīju sarakstu, kas tas varētu būt.
Pirmkārt,
mazās vajadzības.
Bet, nē, tas nevar būt tas.
Es saprastu, ka tam jānotiek.
Vienīgais šķidrums, ko vēl līdz tam brīdim
izdalīja mans ķermenis,
bija asaras.
Bet es dzēru tik lielu aderāla devu,
ka tik plaša emociju gamma
tobrīd nebūtu iespējama.
Galu galā es paskatījos lejup un ieraudzīju...
asinis.
Es nodomāju: "Žēlīgais Dievs..."
"Tam var būt tikai viens iemesls."
"Manas aknas pārstāj darboties."
Jā, es domāju, ka manas aknas pārstāj darboties,
jo tolaik es ļoti fanoju par slimnīcas seriālu "Doktors Hauss".
Tajā seriālā tas vienmēr nozīmē šo.
Bet, nē, šis bija tas brīdis.
Cilvēku pilnā telpā es biju viena.
Es nevarēju izmantot mobilo,
lai aizsūtītu īsziņu draudzenei, jo man nebija mobilā
un man nebija draugu.
Tāpēc es tur sēdēju
savu asiņu peļķē,
nekustinot ne muskuli, neizdvešot ne skaņas
stundu un 45 minūtes, līdz bija droši.
Nozvanīja zvans.
Dīveras kundze teica: "Stunda nav beigusies, kad nozvana zvans."
"Stunda ir beigusies, kad es jūs palaižu."
Kas par kuci!
Ko?
Nozvanīja zvans.
Beidzot viņa ļāva klasei iet.
Visi skolnieki skrēja ārā, izņemot vienu, kas uzkavējās,
lai uzdotu Dīveras kundzei jautājumu.
Viņa pietuvojās viņas solam, aizsedzot skatu uz mani.
Tā bija mana izeja.
Es izslīdēju ārā kā sviests uz karsta grauzdiņa.
Es izslīdēju ārā kā 50 kg smaga pusaudze,
klāta asinīm.
Bet nu es saskāros ar jaunu problēmu.
Es izgāju pasaulē kaila un nobijusies kā tikko izšķīlusies iguāna liedagā,
kas pilns ar plēsīgām čūskām, kas aizšķērso ceļu uz jūru
un vienlaikus brīvību. Es atkal biju trausla un viena.
Līdz brīdim...
kad pie manis pienāca Rods Šaiens.
"Čau," viņš teica, "Kā iet?"
Atbildēju: "Nekas. Kā tev pašam?"
Viņš prasīja: "Ko tu slēp?"
Es atbildēju: "Ko tu pats slēp?"
Viņš mani pagrieza un visu ieraudzīja.
Viņš sāka smieties.
Es sāku smieties un raudāt.
Es teicu: "Rod, tev man jāpalīdz."
Tad viņš beidza smieties.
Viņš novilka savu jaku.
Apsēja to man ap vidukli.
Pavadīja mani uz direktora kabinetu, un palīdzēja piezvanīt mammai.
Kad viņa piebrauca ar mašīnu, viņš mani iesēdināja iekšā.
Pirms mēs aizbraucām,
viņš pieliecās pie loga pasažiera pusē
un izdarīja šādi.
Es to norullēju lejā.
Nē, es tikai pajokoju.
Viņš teica: "Neuztraucies, mazā. Man ir četras māsas."
"Sagādā šokolādes krājumus."
"Līdz rītam!"
Tad viņš uzsita pa mašīnas aizmuguri,
it kā mēs būtu kaut kāds preču konteiners!
Reizi mēnesī...
pilnīgi nejaušā laikā...
kas nekad nav viens un tas pats brīdis...
es sajūtu asas sāpes dzemdē,
ieskatos acīs mēnesim,
un nometu savu cilvēka ādu
un kļūstu par zvēru.
Vai man taisnība, dāmas?
Mūsu laikam raksturīgi,
ja filmās un televīzijā sieviete kļūst neprātīga,
un vīrietis jautā, vai viņai mēnešreizes,
viņa to izsper cauri stikla logam.
Un viņai ir tādas tiesības.
Taču, runājot par mani...
vienmēr...
reizi mēnesī...
Es esmu gandrīz gatava
nogalināt vēlētu amatpersonu -
tā būtu slepkavība un pašnāvība.
Un tad kāds manā dzīvē
pienāk pie manis un aiz labas sirds jautā:
"Čau, Hanna..."
"Kā tev iet?"
"Protams."
"Mēs tikai... Mēs esam noraizējušies."
"Mēs runājam un raizējamies par tevi."
"Mēs tikai gribam zināt, kā iet? Kas notiek?"
"Jo mēs, jā, mēs dzirdējām mazliet no..."
"Vienkārši... Tā nav problēma. Bet dažas lietas,"
"ko tu dari un saki, ir biedējošas."
"Mēs tikai... Starp citu, šis ir dialogs."
"Mēs gribam tevi uzklausīt, bet..."
"Vai ir iespējams, ka tev ir, jo es zinu,"
"ka pastāv cikls,"
"kurā esot vairākas fāzes."
"Starp citu, es gribu kļūdīties."
"Saproti?"
"Es to gribu."
"Es ceru, ka... Paklau."
"Es tikai gribēju precizēt,"
"vai tev..."
"vai tev ir tās dienas?"
Jums jāsaprot, visas šīs sarunas laikā es esmu mežonīga.
Esmu sasodīti...
Kā Benedikts Kamberačs, filmējot savas ainas filmā "Hobits".
Viņi jautā: "Tev ir tās dienas?" Es atbildu...
"Zināt, droši vien. Oho, paldies!"
"Tas bija... Jūs man ļoti palīdzējāt."
"Jūs..."
"Jūs nolaidāt virvi līdz pašai akas apakšai."
"Gandrīz izdarīju ko sliktu. Tāpēc..."
"Paldies jums par to."
Starp citu, tagad mēs uzdodam jautājumus.
Jā, tas ir dialogs.
"Vai jūs zināt, vai sūtījumu, kas ir ceļā, var apturēt?"
"Kas, kas?" "Uz Vašingtonu. Dod ziņu."
Cilvēki nāk pie manis pēc uzstāšanās, negribu plātīties.
Viņi vienmēr saka to pašu.
Viņi man saka: "Hanna..."
"Kāpēc tu tik ļoti nopūlies?"
Viņi saka: "Šķiet, tu nepārstāj strādāt."
Es atbildu: "Vienkārši."
"Tam ir iemesls."
Tas ir sekojošs.
No deviņu līdz 14 gadu vecumam piedalījos karsēju sacensībās.
Aplaudējiet.
Es ceru, tas ir skaidrs,
es cienu katru cilvēku šajā auditorijā.
Es cienu "El Rey" apmeklētājus.
Es cienu cilvēkus, kas dzīvo dižākajā pilsētā uz planētas,
Losandželosā, Kalifornijā.
Bet klausieties, kad es saku...
neviens no jums mērgļiem
neizturētu ne pusi dienas karsēju treniņā.
Vai sapratāt?
Ja fiziskā slodze jūs nesalauztu,
to noteikti panāktu psiholoģiskais karš.
Diez vai jūs to saprotat.
Man bija komandas biedrene Sūzena.
Viņa sacensību laikā nokrita no piramīdas.
Kad viņa nonāca no skatuves,
viņa bija tik nikna, ka piegāja pie betona sienas,
iespēra pa to un sadragāja sev pēdu.
Zināt, kur viņa tagad strādā?
Pentagonā.
Vai zināt, kurš tagad maksā par tiem zaudētajiem punktiem?
Droši vien Lībija.
Tajās pašās sacensībās cita meitene lidojuma laikā sagrīļojās.
Par to atņem punktus.
Viņa saskatījās ar treneri pirmajā rindā
un apčurājās
gaisā
aiz bailēm.
Gribat teikt, karsēji nav sportisti?
Jums taisnība.
Viņi nav sportisti.
Tā ir ASV armijas apakšvienība.
Domājat, es gribu darīt šo, ļaudis?
Domājat, gribu uzstāties ar stāvizrādēm?
Šis ir nožēlojami.
Es agrāk biju čempione!
Es nobaudīju slavu!
Karsēju treniņi sagrāva manu ķermeni.
Kad pietupstos, mani ceļgali izklausās kā kauliņi kazino.
Vai ir sāpīgi to dzirdēt?
Man ir 28!
Esmu biseksuāla.
Tāda parasti nav bijusi mana pieredze.
Es teiktu, ka gandrīz 90 procenti
no visiem komiķiem uz skatuves runā
par atšķirībām starp vīriešiem un sievietēm.
Bet cik daudzi no viņiem
patiešām to zina?
Es esmu ierakumos.
Es veicu pētījumus.
Es ievācu datus.
Riskēju ar savu dzīvību.
Es jums varu pateikt, ka ir iegūti rezultāti.
Vīrieši ir idioti, un sievietes ir kaitinošas.
Dzimumu cīņā ir neizšķirts.
Pajāt tevi un pajāt tevi arī!
Jūs visi mani tracināt.
Biseksuāļi.
Visi mūs grib,
bet neviens mūs negrib.
Heteroseksuāļi mūs negrib.
Kvīri noteikti mūs negrib.
Lesbietes, ko esam jums nodarījuši,
ja neskaita savaldzināšanu un sirds salaušanu?
Nesaprotu, kāpēc jūs dusmojaties.
Kā vēl to lai pasaka?
Biseksuāļi ir LGBTQIA+ kopienas ebreji.
Vai ir saprotams?
Visi saka: "Biseksuāļi ir viltīgi, maniakāli ļaundari."
"Viņi nav vieni no mums."
Kaut ko atgādina, ebreji?
Mūsdienās ir grūti iegūt privātumu, piekrītat?
Vai piekrītat?
Tu pat nevari sēdēt pie strūklakas
ar galvu rokās, šūpojoties turp un atpakaļ,
un šņukstot, lai kāds nepienāktu klāt
un neuzņemtu foto ar parakstu:
"Šī brīža noskaņojums."
Vairs nevar pabūt vienatnē.
Manuprāt, pie tā ir vainīgi sociālie mediji.
Reiz dzirdēju jaunu sievieti runājam pa telefonu.
Manuprāt, viņas saruna pierāda manis teikto.
"Vai teicu, ka Mila atcēla manu ielūgumu uz viņas jubilejas branču?"
"Jā, zinu, tas ir krimināli."
"Viss bija sarunāts, bet tad vakarā viņa zvana un saka:”
"Piedod. Svinēšu tikai ar vecākiem."
"Es biju nikna, bet es neko neteicu."
"Uzmini, kura nākamajā dienā"
"13.27 bija Keitas "Snapchat" storijā, "Catch", Rietumholivudā?"
"Tā kuce. Tas nav viss."
"14.00, "Instagram"."
"Keita ielādēja abu foto ar parakstu:"
"Daudz laimes manai BFF, sirsniņa, zvaigzne un šampanietis."
"Viņa domāja, es to neredzēšu?"
Man gribas domāt, ja tas pats būtu noticis,
teiksim...
1931. gadā...
tas būtu norisinājies apmēram šādi.
-"Sveika, Moda!" -"Čau, Blānša!"
"Stāsti, kas jauns?"
"Klau, Moda, atceries tās viesības,"
"ko plānojām?"
"Jā. Tu būsi tajā sarkanajā kostīmā, mazulīt?"
"Mīļā, māmiņa un tētis teica: "Nesanāks.""
"Svinēsim trijatā."
"Tas nekas, Blānša. Tas nekas."
-"Uz redzi!" -"Uz redzi!"
Un viss.
Šīs sievietes aizietu katra savu ceļu un izdomātu,
ko darīt ar savām nesen iegūtajām balsstiesībām.
Viņas būtu aizņemtas.
Nezinu, kāda dzīve bija sievietei 30. gados,
un es neapgalvoju, ka zinu,
bet esmu raudājusi, mazgājot traukus,
un, manuprāt, tas ir tuvu.
Es jums gribētu ko teikt, ko mēs sakām manā kultūrā.
Tas ir vārds, kas nozīmē sveicienu.
Tas ir vārds, kas nozīmē mieru.
Tas ir vārds, kas nozīmē atvadas.
Šis vārds, protams,
ir "shalom".
"Shalom" priekšējās rindās.
"Shalom".
"Shalom" sānos.
"Shalom".
"Shalom" augšpusē.
"Shalom".
Visi, lūdzu, sakiet to kopā ar mani.
"Shalom".
Vairāk neko no ivrita es nezinu.
Esmu slikta ebrejiete.
Es aptvēru šo faktu ļoti grūtā brīdī.
Biju vecmāmiņas bērēs,
ebreju bēru ceremonijā.
Kad tā tuvojās beigām, rabīne mudināja mūs
piebiedroties viņai pēdējā lūgšanā.
Viņa un visi man apkārt sāka dziedāt.
Es biju panikā, jo nezināju lūgšanu.
Bet tad...
Tieši tad...
mākoņi pašķīrās.
It kā pats Dievs
apspīdētu mani ar savu gudrības gaismu,
un es sāku...
dziedāt.
Bet kā es varēju zināt šo lūgšanu?
To melodiju.
Pilnīgi visus vārdus.
Es paraudzījos atpakaļ debesīs.
Man pār vaigu noritēja viena asara.
Un tad es atskārtu:
"Šī ir tā dziesma no "Šindlera saraksta"."
Ja spējat tam noticēt, tas nebija pats dīvainākais,
kas torīt notika tajā kapsētā.
Pirms bēru sākuma katafalka vadītājs, kurš atbildēja par zārku,
man un manai vecākajai māsai pamatīgi pārmeta,
kad mēs ne tikai pieteicāmies nest zārku,
bet piedāvājāmies nest tieši vissmagāko, priekšējo daļu.
Viņš skaidroja, ka parasti to dara vīrieši,
un ka mums nepietiks spēka.
Es negribu noniecināt,
bet tas bija bāls, trausls, slimīga paskata vīrs
bez matiem - ja neskaita vaigu bārdu -
un drebošām, vārgām rokām.
Viņš izskatījās kā Vilknadzis, kurš nespēj sevi izdziedināt.
Jums kaut kas jāzina par manu ģimeni,
lai saprastu kontekstu.
Es nāku no ļoti kvīras ģimenes.
Es esmu biseksuāla.
Esmu māsa diviem transdzimtes cilvēkiem.
Vecmāmiņa, kuru torīt apglabājām,
bija ļoti lepna lesbiete.
Lai arī mans tēvs ir heteroseksuāls,
viņš raud, kad Džūlija Endrūsa "Mūzikas skaņās" trāpa augstās notis.
Kā to sauc?
Tas ir vīrietis, kam var uzticēties.
Mana vecmāmiņa iznāca no skapja 1962. gadā.
Viņa pārcēlās no Filadelfijas uz Kaliforniju ar diviem dēliem,
piecus gadus un sešus mēnešus veciem.
Viņa visu darīja pati un viņa izdzīvoja,
un guva panākumus tikai tāpēc, ka iestājās par sevi
katrā dzīves posmā.
Manās dzīslās rit viņas asinis,
tāpēc neļaušu kādam Svīnija Toda līdziniekam...
norādīt man,
ka neesmu gana stipra.
Es eju pie viņa un saku: "Tā nebūs nekāda problēma."
"Mums tas ir pa spēkam."
"Mēs tiksim galā."
"Mēs varam to panest."
"Nekādu problēmu."
Un viņš izdarīja to, ko vīrieši dara,
kad grib, lai tu saproti, ka viņi tevi neciena.
Viņš izvairījās no acu kontakta un runāja ar tuvāko vīrieti.
Viņš teica manam tēvam:
"Parasti to dara vīrieši, un viņām nepietiks spēka."
Tas bija agrs rīts.
Es ar to nelepojos, bet es teicu: "Ei, Pagājušo Ziemassvētku gars!"
"Vidusskolā biju karsēju komandas kapteine."
"Šī nebūs pirmā reize, kad nesīšu savainotu lesbieti."
Galu galā viņš to atļāva.
Un mēs gājām,
nesot manu vecomāti uz viņas pēdējo atdusas vietu.
To darot, es domāju par to, ko viņa ir atstājusi aiz sevis.
Es prātoju, vai viņa justos lepna.
Es lūdzu zīmi.
Mēs gājām uz viņas kapavietu, sekojot katafalka vadītājam.
Kad tuvojāmies viņas kapam...
viņš tajā iekrita.
Paldies, Losandželosa.
Mani sauc Hanna Ainbaindere.
Arlabunakti!
FILMĒŠANA EL REY TEĀTRĪ LOSANDŽELOSĀ, KALIFORNIJĀ, 20.04.2024
MANIEM VECĀKIEM
Subtitrus tulkoja: Andris Bullis