Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KALIFORNIA
MINDENNEK MENNIE KELL
Foglaljatok helyet!
Vannak humoristák, akik úgy kezdik
a fellépésüket:
„Hadd meséljek egy kicsit magamról!”
Most én is ezt fogom tenni a magam módján.
Anyám 42 évesen szült engem.
Mert azt megelőzően...
elfoglalt volt.
Nálunk anyám volt a kenyérkereső.
Tizenkét évvel idősebb volt apámnál,
és nem volt hajlandó
hozzámenni.
Mit jelent számomra nőnek lenni?
Férfinak lenni.
Gyerekkoromban anyám két jóéjtpuszit adott.
Egyet azért, hogy jól aludjak, és...
egyet azért, hogy jóvátegye a másnapi távollétét.
De ne sajnálj engem, Los Angeles!
Az igazi anyám nevelt fel,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Ő tanított meg mindenre, amit tudok.
Ha megégetem a kezem, miatta nem mondom azt: „Aú!”,
hanem: „Ay!”
De lapozzunk még hátrébb!
1995-öt írtunk, és anyuci meg apuci kisfiút akart.
Tehát a génmérnökök átválogatták apám...
genetikai anyagát,
és eltávolították az összes XX „női” kromoszómával rendelkező spermiumot.
Egy kivételével.
Kilenc hónappal később anyuci kicsi fia lányként érkezett meg,
emlékeztetve a szüleimet arra, hogy ha Istent akarnak játszani,
magával az ördöggel kell megbirkózniuk.
Ezért mikor azt kérdezik tőlem, nem nehéz-e női humoristaként
a férfitúlerővel szemben,
általában azt felelem: „Tesó, én nem ma kezdtem.”
Vágjunk is bele!
Próbáltátok már a DMT-t?
Jól van.
Ha esetleg nem tudnátok,
a DMT egy pszichedelikus vegyi anyag,
amely az agyban szabadul fel,
amikor meghalunk.
Sok mindent mondhatunk Istenről,
de jó fej dolog tőle, hogy ezzel még megkínál.
Azt mondta: „Igen, sajnos nektek, emberi lényeknek
végül...
meg kell halnotok.
De...
közvetlenül előtte...
kurvára élni fogtok!”
Én már lejöttem a drogokról,
de krónikus fűfogyasztóként egy nap
minimum négyszer téptem az agyam fejlődésének létfontosságú szakaszaiban.
A magamfajtákra a tudósok és orvosok
több cikkben és orvosi folyóiratban is úgy hivatkoznak...
„elcseszett”.
A barátaim meg megpróbálnak rávenni a gombára és az LSD-re.
Azt mondják,
attól majd kitágul az elmém.
Egyszer láttam egy esőcseppekkel pettyezett
pókhálót, és olyan sokáig bámultam,
hogy egy és háromnegyed órát késtem a munkából.
A főnököm azt mondta: „Hannah, ez elfogadhatatlan!
Többet várok tőled.”
Mire én: „Miss Valdez...
Mégis ki kérte erre?
Egy kávézóban dolgozunk
a nyugat-hollywoodi elitista seggfejség epicentrumában.
Egyetlen célt szolgálok ebben a létesítményben.
Lelkesítem a többi baristát.
Humorista vagyok, bébi!
Se több, se kevesebb.
Szóval mit akar, jöjjek be időben,
vagy akadályozzam meg Victoriát abban,
hogy meggyilkolja egy CW-sorozat harmadik főszereplőjét?”
Másodszor pedig,
és ez a legfontosabb...
a pókháló több, mint a pók élőhelye.
A természet úgy tervezte, hogy a halál mechanizmusa legyen,
arra tervezték, hogy öljön.
De mi esik csapdába a pók hálójában?
A víz, az élet esszenciája.
Felnéztem a pókhálóról, és láttam, hogy a nap átsüt egy falevélen,
amitől az elszáradt és holtan a földre hullott, ahol ironikus módon
ki sem nőhetett volna a fa
ugyanaz a nap nélkül, amely a levél haláláért volt felelős.
Ha kipróbálom az LSD-t, onnan nincs visszaút.
Mikor meghalok, és meg fogok, az a tervem, hogy a testemet
a tudománynak ajánlom fel, hogy tanulmányozhassák,
milyen hatással voltak a drogok az agyamra.
De hogy őszinte legyek, főleg azért,
mert azok a nyomik megérdemlik, hogy végre
egy fullos csajt lássanak meztelenül, nem igaz?
Azért szívtam annyi füvet, hogy tompítsam
a 40 milligramm Adderallt, amit hat évig napi szinten szedtem.
És elég izgatott vagyok.
A neurodivergensek reneszánsza elérkezett!
Az ADHD szexi!
ADHD-s hadsereg, bébi!
A világ legrosszabb serege.
Mindenki estére állít ébresztőt reggel helyett.
Lekésték a csatát?
Az őrmester azt kiáltja: „Férgek!
Miről is beszéltem?”
Elmondom, mit gondolok.
Szerintem az amfetaminalapú stimulánsok durva túladagolása
a kapitalista termelékenység növelése érdekében elhitette az emberekkel,
hogy mindenkinek ADHD-ja van,
holott valójában a legtöbb ember csak utálja a munkáját,
és betépve tudja elvégezni.
És... ha...
És ha figyelemzavaros és ADHD-s vagy, körülötted mindenki
azt tanácsolja majd,
hogy meditálj.
Annak érdekében, hogy mentális kontrollt nyerj.
De mivel ADHD-m van,
mindig, mikor meditálni próbálok,
a következő játszódik le az agyamban.
Ezért nem csinálom.
Tizenöt éve járok a terapeutámhoz, és a múlt héten
azt javasolta, próbáljam ki a hipnózist.
Oké, a közönségnek nem jött át.
Nem gond.
Semmi baj.
Akkor most...
átfogalmazom.
Mert képes vagyok rá.
Jól van, figyeljetek!
Tehát a múlt héten...
azok után, hogy 15 éve
járok egy egészségügyi szakemberhez,
azt javasolta, hogy keressek fel
egy varázslót!
Hogy elvarázsoljon.
Tisztázzunk valamit!
A hipnózisnak nem szabadna pénzbe kerülnie.
Inkább valami furcsa szívességbe kellene kerülnie.
Hogy fizetéskor a hipnotizőr azt mondja:
„Nem, gyermekem, nekem nem pénz kell.
Cipelj fel egy malacot egy hegy tetejére,
és itasd meg a patakból minden nap naplementekor,
egészen holdtöltéig!
Vagy utald át! Szűkös évem volt.”
Mire én: „Oké, mik az adatok?”
Ő: „A számla nevemen van.”
Mire én: „Hogy hívják?” Ő: „Nos, igazából...”
De elég volt belőlem.
Beszéljünk rólatok!
Tapsoljon az, aki közületek
őszintén jó embernek tartja magát!
Oké, ez egy kicsit sok.
Figyi, én azokkal vagyok, akik nem tapsoltak.
Én...
pontosan tudom, hogy nem vagyok jó ember.
Csak papíron.
Például...
Vegán vagyok, Priusom van, Bernie Sandersre szavaztam.
Háromszor.
De egyik dologban sem a jóság vezérelt.
Szerintetek azért vagyok vegán, mert annyira érdekel
az ártatlan, elnyomott állatok mindennapos lemészárlása?
Nem.
Nem, azért vagyok vegán, mert csökkenteni akarom
a rák kialakulásának esélyét,
de a szipuzást nem akartam feladni.
Azt hiszitek, azért van Priusom, mert érdekel a környezet?
Negyvenöt dolcsi teletankolni, öreg!
Pénz!
Azt hiszitek, azért szavaztam Bernie-re, mert politikai karrierje
kezdete óta a történelem jó oldalán áll,
és mert az elnöksége felemelné
a mellőzött és rászoruló amerikaiakat
az egy százalék és a gonosz vállalatok dollárjain? Nem!
Azért szavaztam rá, mert neki volt a legjobb teste.
Imádom Bernie Sanderst, tiszta őrült.
Feliratkoztam az e-mailjeire,
és a tárgysoroktól totál kikészülök.
Múlt héten is küldött egy e-mailt, és a tárgyban az állt:
„Hannah, nem jó a helyzet!”
Hát mondom:
„Igen, tudjuk.”
1949-ben egy Alfred Steferud nevű férfi cikket írt
a Mezőgazdasági Minisztérium Journal of Agriculture című folyóiratába.
Azt ajánlotta a város- és településtervezőknek,
hogy csak hímivarú fákat ültessenek,
mert a nőivarú fák
különböző magvakat és gyümölcsöket szórnak szét, elcsúfítva az utcákat.
1949-ben ez ment Amerikában:
„Fúj! Nem akarjuk, hogy ezek a szuka fák
a járdára menstruáljanak!
Undorító!”
Ezzel el is dőlt.
Ha nem hiszitek el, 1949-ben az ország különböző városaiba
szinte kizárólag hímivarú fákat ültettek,
és akkoriban 15 millióan szenvedtek
szezonális allergiától.
Ez a szám ma több mint 230 millió.
És senki nem szenved úgy...
mint én.
A következőkre vagyok allergiás: pollen, por, glutén, tej, állatszőr,
toll, fű, kő, gyümölcsök, kontrasztanyag, amoxicillin,
piros ételfesték,
és az exem szerint a férfiak érintésére is.
Na most...
Mint tudjuk, a fák pórusaikon keresztül kiszűrik a levegőben lévő mérgező
vegyi anyagokat, és tisztább levegőt bocsátanak ki.
De azt szeretném veletek megvitatni...
hogy hová kerülnek a vegyi anyagok, amiket a fák felszívnak.
Nos...
ha nőivarú fákat ültettünk volna,
amik egyáltalán nem termelnek
pollent...
És csend lett a tömegben.
Igen!
...a vegyi anyagok a magokba kerültek volna,
amik leesnek a fáról és a csatornába gurulnak.
De mivel muszáj volt
kibaszott hím fákat ültetnünk,
találjátok ki, hová kerülnek a vegyi anyagok,
amiket a fák felszívnak!
A pollenekbe.
Mi ez, ha nem toxikus maszkulinitás?
Egy mosógépkapszulát lélegeztek be, mikor kiléptek a bejárati ajtón.
Nem szeretek úgy problémázni, hogy ne állnék elő valami megoldással.
Ebben az esetben szerintem elég világos.
Jó éjt! Nem, csak vicceltem.
Ki kell vágnunk az összes fát.
Figyi, nem a vadon élő fákról beszélek. Nem hát!
Nem azokról.
Olyan bonyolult rendszer szerint működnek, hogy nincs időm belemenni.
„De, Hannah, kérlek, menj bele!” Oké.
A vadon élő fák lényegében botanikai kommunizmusban működnek.
A gyökerükön keresztül osztják el a tápanyagot
aszerint, hogy melyiknek mire van szüksége.
A fák képesek figyelmeztetni mérföldekre lévő társaikat
a ragadozók jelenlétéről, hogy olyan anyagot
bocsáthassanak ki, amitől furcsa ízűvé válik a kérgük.
Így van, üzeneteket küldenek.
Földalatti üzeneteket.
A fák tudnak kommunikálni!
És ti csak alszotok éjjel?
Én fent vagyok!
A vadon élő fák bonyolult társadalmak, amelyek mind
az anyafák erején alapulnak, és meg kell védenünk őket.
De a városi faszfejeknek
mégis milyen földalatti megbeszélnivalójuk lehet?
Hisz mind férfiak.
Kicsit úgy képzelem, mint a The Joe Rogan Experience egy epizódját.
Halál rájuk!
A méhek meg túlóráznak.
Láttam egy méhet beporozni egy virágot éjjel háromnegyed 12-kor.
Mondtam is neki: „Csekkolj ki, öregem, túl sokat dolgozol!”
Istenem, a méhek szánalmasak!
„Dolgoznom kell a királynőnek!”
A királynő tojik rád!
Mentsük meg a méheket?
Igen, egy poliamor, monarchikus zsarnoktól.
Még 15 perc ebből.
Nem, de komolyan, meg kell menteni a méheket.
Ha nincsenek méhek...
nincs termés.
Ha nincs termés...
nincs kaja.
Ha nincs kaja...
Sovány!
Nem!
Nem, meg kell mentenünk őket.
Mert pusztulnak.
És főként a klímaváltozás pusztítja a méheket.
Utálom kimondani, de ez az igazság.
A klímaváltozás itt van.
Nem hamarosan következik be.
Hanem most.
Ma este.
Mindennek mennie kell.
És az emberiség...
A jelenlévőkön kívül.
Az emberiség egy toxikus,
bántalmazó
férj.
A klímaváltozás pedig a Föld...
ami ráeszmél, milyen értékes valójában...
és beadja a válókeresetet.
Akarjátok tudni, mit gondolok barátként?
Jó neki.
Elképzelem a Földet
egy New York-i bérház 11. emeletén,
ahogy az emberiség cuccait kidobja az ablakon
a járdára, mint Marisa Tomei a Vinny, az 1ügyűben.
Azt üvöltené: „Én 4,5 milliárd évet tettem bele!
És mi a hála? Azt hiszed, szétszennyezhetsz
védekezés nélkül, és továbbállhatsz egy másik bolygóra?
Rajta!
A Marsra akarsz menni?
Menj a Marsra!
Baszd meg azt a kurvát, pont annyit ér!
Elárulom: semennyit!
Feleannyit nem tud, mint én!
Víz sincs rajta!
Én 71%-ban víz vagyok, ami emelkedik, kösz szépen, seggfej!
Főzök neked.
Takarítok helyetted.
Tetőt teszek a fejed fölé.
És mit kapok cserébe?
Néhány volt elítélt szemetet szed a tengerparton
szombatonként 11-től 3-ig?
Kapd be!”
Nyugi, srácok, én vagyok az.
Az...
Az a Föld volt.
Ez pedig...
a Nap.
Az a Föld volt.
Ez pedig a Nap. Lássuk!
„Ne nézzetek rám!”
Oké, ez volt a Nap.
Most pedig...
ez...
a Hold.
„Helló!
Most vettetek észre?
Figyeltelek titeket.
Délután három óta itt vagyok.
Áruljátok el!
Milyen érzés, mikor a Nap sugarai melengetnek?
Nagyon fázom.
Most pedig vérezzetek!”
Ilyen vibe-jai vannak.
Erről eszembe jutott valami ettől teljesen független.
Szeretném megosztani egy nemrég felszínre került, elfojtott emlékemet.
2009-et írtunk. A megszokott módon indult a napom.
Tizenöt éves voltam.
Hasogató migrénnel keltem.
Bevettem az Adderallt kávéval, hogy elnyomjam.
Suliba mentem, és a parkolóban füvet szívtam egy sráccal,
akit Legend Waters néven anyakönyveztek.
A hetedik órán, angolon tértem magamhoz.
Mikor hirtelen...
éreztem, hogy a padhoz tartozó
homorú székem csordultig megtelik
valami titokzatos folyadékkal.
Végigfuttattam a fejemben, mi lehet az.
pisi.
De nem, az kizárt.
Akkor éreztem volna az ingert.
Az egyetlen másfajta folyadék, ami akkoriban
a testemben termelődött,
a könny volt.
De olyan sok Adderallt szedtem,
hogy az ilyen szintű érzelmi kilengés lehetetlen lett volna
akkoriban.
Végül lenéztem, és...
vért láttam.
Arra gondoltam: „Te jó ég...
ez csak egy dolog lehet.
Leállt a májam.”
Igen, azt hittem, leállt a májam,
mert akkoriban imádtam a Doktor House című kórházi drámasorozatot.
Abban mindig ezt jelenti.
Ekkor azonban nem.
Egyedül voltam egy emberekkel teli teremben.
Nem tudtam a telefonomon
üzenni egy barátnak, mert nem volt telefonom,
és nem voltak barátaim.
Így hát ott ültem
a saját vérem tócsájában,
nem mozdultam, nem nyikkantam
egy és háromnegyed órán át, míg biztonságos nem lett.
Megszólalt a csengő.
Mrs. Deaver azt mondta: „Az órának nem akkor van vége, mikor megszólal a csengő,
hanem amikor én azt mondom.”
Micsoda picsa!
Mi?
Megszólalt a csengő.
Végre elengedett minket.
Minden diák kirohant, egyet leszámítva, aki hátramaradt,
hogy kérdezzen valamit Mrs. Deavertől.
Odament a tanári asztalhoz, és engem teljesen kitakart.
Ez jelentette a kiutat.
Kicsusszantam, mint vaj a forró pirítóson.
Kicsusszantam, mint egy 50 kilós,
vérben ázó tinilány.
De ekkor új problémával kellett szembenéznem.
Kint voltam a világban, meztelenül és félve, mint egy frissen kikelt leguán
egy ragadozó kígyókkal teli parton, amik akadályozzák az óceán felé vezető utat
és így a szabadságomat is, sebezhetően és ismét egyedül.
Amíg...
Rod Shayan oda nem jött hozzám.
„Csá, tesó! Mizu?” - kérdezte.
„Semmi, veled mizu?”
„Mit rejtegetsz?” - kérdezte.
„Te mit rejtegetsz?”
Megfordított, és meglátta.
Nevetni kezdett.
Én egyszerre nevetni és sírni.
Azt mondtam: „Rod, segítened kell!”
Abbahagyta a nevetést.
Levette a pulcsiját.
A derekamra kötötte.
Bekísért az igazgatói irodába, segített felhívni anyukámat.
Mikor anya odaért, besegített a kocsiba.
És mielőtt elhajtottunk volna,
lehajolt az ablakom mellett,
és így csinált.
Lehúztam az ablakot.
Nem, csak viccelek.
Azt mondta: „Ne parázz rá, öreg, négy lánytesóm van.
Tárazz be jó sok csokit!
Holnap tali!”
És megpaskolta a kocsi hátulját?
Mintha egy áruval teli konténer lennénk?
Havonta egyszer...
véletlenszerű időpontban...
sosem ugyanakkor...
fájdalom hasít a méhembe,
a Hold szemébe nézek,
levetem emberi bőrömet,
és szörnyeteggé változom.
Igazam van, hölgyeim?
A filmes és tévés korszellemre
pedig az jellemző, hogy amikor egy nő őrülten viselkedik,
a férfi megkérdezi: „Menstruálsz?”
A nő pedig kirúgja az üvegablakon.
És joga van hozzá.
De ami engem illet...
havonta egyszer...
mindig...
közel kerülök hozzá,
hogy meggyilkoljak egy tisztviselőt,
és aztán magamat.
És aztán valaki
odalép hozzám nagy jóindulatúan, és azt mondja:
„Hali, Hannah...
hogy vagy?
Aha.
A helyzet az, hogy páran... Aggódunk érted.
Beszélgettünk, és aggódunk érted.
Tudni akarjuk, mi a helyzet. Mi a baj?
Mert meghallgattuk pár...
Nincs semmi gond, de pár dolog,
amit mondasz és csinálsz, elég ijesztő.
És ez egy kétoldalú beszélgetés, ugye?
Szeretnénk hallani felőled, de...
nem lehet, hogy... csak mert tudom,
hogy van egy ciklus,
ami több szakaszból áll.
És hozzátenném, tévedni szeretnék.
Érted, mit mondok?
Szeretnék.
Remélem, hogy... Jaj! Vigyázz!
Csak tisztázni akartam,
hogy te...
éppen menstruálsz?”
Hangsúlyoznám, hogy amíg beszél, végig veszettül viselkedem.
Mint...
Benedict Cumberbatch A hobbit forgatásán.
Azt kérdezi: „Menstruálsz?” Mire én...
„Tudod, mit? Valószínűleg. Hű, köszi!
Ez nem volt semmi. Sokat segítettél. Ez...
Te...
kötelet dobtál a kút mélyére, nem igaz?
Majdnem valami rosszat követtem el, úgyhogy...
kösz szépen!”
Egyébként most már kérdéseket teszünk fel.
Tényleg párbeszédet folytatunk.
„Tudod, hogy egy úton lévő csomagot meg lehet-e állítani?”
„Tessék?” „Washingtonba. Szóljál!”
Az emberek oda szoktak jönni hozzám a fellépéseim után. Nem hencegésből.
És mindig ugyanazt mondják.
Mégpedig azt: „Hannah...
hogyhogy ilyen keményen dolgozol?
Olyan, mintha soha nem pihennél.”
Azt felelem: „Ez egyszerű.
Oka van.”
Elmondom, mi.
Az, hogy 9 és 14 éves korom között profi pomponlány voltam.
Taps!
Remélem, mondanom sem kell,
hogy mindenkit tisztelek a közönségben.
Tisztelem az El Rey mecénásait.
Tisztelem a világ legjobb városa,
a kaliforniai Los Angeles állampolgárait.
De higgyétek el nekem...
egyikőtök sem bírná
fél napnál tovább egy pomponedzésen.
Megértettétek?
Ha a kondicionálás nem tört meg,
a pszichológiai hadviselés biztosan meg fog.
Szerintem nem értitek.
Volt egy csapattársam, Suzanne.
Verseny közben kiesett a piramisból,
és mikor lement a színpadról,
olyan ideges volt, hogy odament egy betonfalhoz,
belerúgott, és ripityára tört a lábfeje.
Tudjátok, hol dolgozik most?
A Pentagonnál.
Találd ki, ki fizet a hat pont levonásért az országoson!
Valószínűleg Líbia.
Ugyanezen a versenyen egy másik lány mutatvány közben megingott.
Pontlevonás.
Belenézett az első sorban ülő edzőm szemébe,
és pisilni kezdett
a levegőbe
félelmében.
Azt hiszitek, a cheerleading nem sport?
Igazatok van.
Nem sport.
Az Egyesült Államok hadseregének egy alosztálya.
Azt hiszitek, ezt akarom csinálni?
Stand-upot előadni?
Ez szánalmas.
Régen bajnok voltam, ember!
Megízleltem a dicsőséget.
A cheerleading tönkretette a testem, oké?
Mikor lehajolok, a térdem olyan hangot ad, mint egy szerencsejáték-függő a kockákkal.
Fáj hallgatni?
Huszonnyolc éves vagyok.
Biszexuális vagyok.
Nekem nem ez a tapasztalatom.
Megkockáztatnám, hogy a humoristák
több mint 90%-a a színpadon állva szinte kizárólag
csak a férfiak és nők közti különbségekről beszél.
De hányan közülük
tudják valójában?
Én a lövészárokban vagyok.
Kutatási anyagokat gyűjtök.
Adatokat gyűjtök.
Az életemet kockáztatom.
És örömmel közölhetem, az eredmények beérkeztek.
A férfiak idióták, a nők meg idegesítőek.
A nemek csatája döntetlen.
Kapd be, és te is kapd be!
Mind felbasztok.
Biszexek!
Mindenki minket akar,
de közben senki nem akar minket.
A heterók nem tartanak igényt ránk.
A melegek meg végképp nem.
Hé, leszbikusok, mit tettünk mi valaha is veletek azon kívül,
hogy megvezettünk és összetörtük a szíveteket?
Vajon miért vagytok dühösek?
Hogy mondjam másképp?
A biszexuálisok az LGBTQIA+ közösség zsidói.
Vágjátok?
Úgy állnak hozzánk: „A biszexek alakváltó mániákus gazemberek.
Nem tartoznak közénk.”
Ismerős, zsidók?
Manapság egyre nehezebb megőrizni a privátszférát, nem gondoljátok?
Nem gondoljátok?
Nem ülhetsz egy szökőkút előtt,
kézbe temetett arccal, előre-hátra dülöngélve,
zokogva, anélkül, hogy valaki oda ne jönne,
le ne fotózna azzal a felirattal:
„Hangulatom.”
Egyszerűen nem hagynak békén.
Ezért csak a közösségi média a hibás.
A minap hallottam egy fiatal nőt telefonálni.
A beszélgetése alátámasztja a véleményemet.
„Mondtam, hogy Mila visszamondta a meghívást a szülinapi brunch-ára?
Tudom, nagyon gáz.
Totál rákészültem, erre előző este felhív: ’Bocsi, Sav,
azt hiszem, csak a szüleimmel megyek.’
Kiakadtam, de nem mondtam semmit.
Na mindegy, tippelj, másnap kit láttam
Kate Snapchat-sztorijában a háttérben 13:27-kor a Catchben Nyugat-Hollywoodban?
Ezt a ribit. És ez még nem minden.
Délután kettő, Instagram.
Kate feltöltött egy képet kettejükről:
’Boldog szülinapot a legjobb barimnak, szív, csillag, pezsgő emoji.’
Azt hitte, nem látom meg?”
Szeretném azt hinni, ha ugyanez a szituáció áll elő
mondjuk...
1931-ben...
az így játszódott volna le.
- „Helló, Maude!” - „Szervusz, Blanche!
Mesélj, mi újság?”
„Figyelj, Maude, emlékszel az összejövetelre,
amit szerveztünk?”
„Persze! Még mindig azt a piros rucit veszed fel?”
„Drágám, anyu és apu nem engedi.
Szerintük legyünk csak hárman.”
„Semmi baj, Blanche! Nem gond.”
- „Akkor viszlát!” - „Viszlát!”
És ennyi.
Mindkét nő megy a maga dolgára, és kitalálja, mit kezdjen
a frissen szerzett szavazati jogával.
Elfoglaltak.
Igaz, hogy nem tudom, milyen volt nőnek lenni a 30-as években,
és nem is állítom,
de sírtam már mosogatás közben,
úgyhogy közel járok hozzá.
Szeretnék mondani valamit, amit a kultúrámban használunk.
Ez a szó üdvözlést jelent.
És békét.
És búcsút.
A szó természetesen
a shalom.
Shalom az elöl ülőknek!
Shalom!
Shalom az oldalt ülőknek!
Shalom!
Shalom a fent ülőknek!
Shalom!
Mondjátok velem együtt!
Shalom!
Ez minden, amit héberül tudok.
Rossz zsidó vagyok,
és erre a tényre egy nehéz pillanatban ébredtem rá.
A nagymamám temetésén voltam,
zsidó szertartás volt,
és a végéhez közeledve a rabbi jelezte,
hogy csatlakozzunk az utolsó imához.
Körülöttem mindenki énekelni kezdett.
Bepánikoltam, mert nem ismertem az imát.
De akkor...
abban a pillanatban...
szétváltak a felhők.
És mintha maga Isten
világított volna rám a tudás fényével,
elkezdtem...
énekelni.
De honnan tudhattam az imát?
A dallamot.
A dalszöveg minden szavát.
Visszanéztem az égre.
Egyetlen könnycsepp gördült alá a szememből.
És akkor rájöttem:
„Ez az utolsó dal a Schindler listájában.”
És nem ez volt a legfurcsább dolog,
ami aznap reggel a temetőben történt.
A szertartás kezdete előtt a koporsóért felelős halottaskocsis
keményen beszólt nekünk a tesómmal,
amikor jelentkeztünk, hogy nemcsak koporsóhordozók leszünk,
hanem a koporsó legnehezebb részét is cipeljük. Az elejét.
Elmagyarázta, hogy hagyományosan férfiak cipelik,
és nem vagyunk elég erősek.
Nem akarom testszégyeníteni,
de a fickó egy sápadt, törékeny, zord tekintetű ember volt,
a pofaszakállán kívül tök kopasz,
és reszketett a ráncos keze.
Úgy nézett ki, mintha Rozsomák nem tudná meggyógyítani magát.
Elmondok valamit a családomról,
hogy kicsit jobban értsétek.
A családom nagyon queer.
Én biszexuális vagyok.
Két transz testvérem van.
A nagymamám, akit aznap reggel temettünk el,
nyíltan büszke leszbikus volt.
És bár apám heteró,
elsírja magát, mikor Julie Andrews megüti a magas hangot A muzsika hangjában.
Ezt hogy hívnátok?
Én úgy: egy férfi, akiben bízhatsz.
A nagymamám 1962-ben coming outolt.
Philadelphiából Kaliforniába költözött a két fiával,
akik ötévesek és hat hónaposak voltak.
Mindent egyedül csinált, és azért élte túl,
azért szárnyalt, mert kiállt magáért
minden percben.
Az ő vére folyik az ereimben,
szóval nem fogom hagyni, hogy egy Sweeney Todd-cosplayes...
azt mondja nekem,
nem vagyok elég erős.
Visszamentem a fickóhoz, és azt mondtam: „Nem lesz gond.
Erősek vagyunk.
Menni fog.
Elbírjuk.
Nem gond.”
És azt csinálta, amit a férfiak szoktak,
hogy azt sugallják, nem tisztelnek.
Kerülte a szemkontaktust, és a legközelebbi férfihez fordult.
Azt mondta apámnak:
„Hagyományosan férfiak végzik, ők nem lesznek elég erősek.”
Korán reggel volt még.
Nem vagyok rá büszke, de azt mondtam: „Hé, múlt karácsonyának szelleme,
a szurkolócsapat kapitánya voltam a gimiben.
Nem most cipelek először egy mozgásképtelen leszbit.”
Végül megengedte.
És mentünk,
vittük a nagymamámat a végső nyughelyére.
És közben elgondolkodtam az örökségén.
És hogy vajon büszke lenne-e.
Egy jelért imádkoztam.
És a halottaskocsist követve sétáltunk a sírjához.
És mikor odaértünk a sírhoz...
a fickó beesett.
Köszönöm, Los Angeles!
Hannah Einbinder vagyok.
Jó éjt!
A FELVÉTEL A LOS ANGELES-I EL REY SZÍNHÁZBAN KÉSZÜLT
A SZÜLEIMNEK
A feliratot fordította: Eszter Borbala Kuruc