Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
CALIFORNIEN HAHAHAH
Værsgo at sidde ned.
Nogle komikere starter deres show
med at sige noget i stil med:
"Lad mig fortælle jer lidt om mig selv."
Det her er min version af det.
Min mor fik mig, da hun var 42.
For indtil da havde hun...
travlt.
Det var min mor, der tjente penge hjemme hos os.
Hun var 12 år ældre end min far,
og hun nægtede
at gifte sig med ham.
Hvad betyder det at være kvinde for mig?
Det betyder at være en mand.
Hjemme hos os, når min mor kyssede os godnat, kyssede hun os to gange.
En gang for aftenen, og...
en gang for at råde bod på, at hun ikke var der næste dag.
Men I skal ikke bekymre jer om mig, Los Angeles, næh nej.
For jeg blev opdraget af min rigtige mor,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Det er rigtigt, hun lærte mig alt, hvad jeg ved.
Hun er grunden til, at når jeg brænder mig, siger jeg ikke "Av!",
jeg siger: "Ay!"
Men lad os gå endnu længere tilbage.
Året var 1995, og mor og far ønskede sig en dreng.
Så genteknikerne sorterede i min fars...
genetiske materiale
og eliminerede al sæd med de "kvindelige" XX-kromosomer.
Med én undtagelse.
Ni måneder senere ankom mors lille dreng som pige
som en påmindelse til mine forældre om, at hvis de ville lege Gud,
måtte de tackle djævelen i al hendes vælde.
Så når folk spørger mig, om det er svært at være kvindelig komiker
blandt mange flere mænd,
siger jeg bare: "Det her er sgu ikke mit første rodeo".
Lad os komme i gang.
Er her nogen, der har taget DMT?
All right.
For dem af jer, der ikke ved det,
er DMT et psykedelisk stof,
der frigives i vores hjerner,
når vi dør.
Sig, hvad I vil om fyren,
det var da pænt af Gud at drysse det derinde, ikke?
Han sagde ligesom: "Ja, ved I hvad, mennesker, desværre
bliver I jo på et tidspunkt...
nødt til at dø.
Men...
lige før I gør det...
skal I fandeme leve!"
Personligt tager jeg ikke stoffer ret meget, ikke længere,
for jeg røg, Los Angeles, kronisk marihuana
mindst fire gange om dagen, mens min hjerne udviklede sig.
Så jeg er, hvad forskere og læger
har betegnet i adskillige artikler og medicinske fagblade som...
"ødelagt".
Mine venner forsøger at få mig til at tage svampe og syre med dem.
De siger,
at det vil udvide mit sind.
Okay, engang så jeg et spindelvæv
med regndråber fanget i det, og jeg stirrede på det så længe,
at jeg kom en time og 45 minutter for sent på arbejde.
Min chef sagde: "Hannah, det er uacceptabelt.
Jeg forventer mere af dig."
Jeg sagde: "Frøken Valdez...
Hvem har bedt dig gøre det?
Vi arbejder på en café
midt i Vest Hollywoods mest højrøvede kvarter.
Jeg har kun én opgave i dette etablissement.
At højne de andre baristaers moral.
Jeg er komisk nødhjælp, skatter.
Hverken mere eller mindre.
Så vil du have mig til at møde til tiden,
eller vil du have mig til at forhindre Victoria
i at myrde en af birollerne i et CW-program?"
Og for det andet,
og vigtigst af alt...
et spindelvæv er mere end bare en edderkops levested.
Det er designet af naturen som en dødsmekanisme,
designet til at dræbe.
Men hvad er det, der bliver fanget i spindelvævet,
hvis ikke vand, livets essens?
Jeg så op fra spindelvævet og så solen skinne gennem et blad,
så det visnede og dalede ned på jorden, dødt, hvor, ironisk nok,
træet aldrig kunne have vokset i første omgang,
var det ikke for den samme sol, der var ansvarlig for bladets død.
Hvis jeg tager LSD, kommer jeg aldrig tilbage.
Når jeg dør, og det har jeg tænkt mig, vil jeg donere
min krop til videnskaben, så de kan studere den virkning,
stofmisbrug har haft på min hjerne.
Men mest af alt, hvis jeg skal være ærlig,
så synes jeg, de nørder fortjener at se en '10'
nøgen i virkeligheden for en gangs skyld, ikke?
Jeg røg alt det hash for at tage brodden af de 40 milligram
Adderall, jeg tog hver dag i seks år.
Og jeg er ret begejstret.
Neurodivergentissancen er over os, venner!
ADHD er sagen lige nu, at I ved det!
ADHD-hæren, skatter!
Den værste hær nogensinde.
Alle indstiller vækkeuret til aften i stedet for morgen.
De gik glip af den skide kamp!
Sergenten skriger: "Maddiker!
Hvad har jeg lige sagt?"
Her er, hvad jeg tror.
Jeg tror, at overudskrivningen af amfetaminbaserede midler,
der skal øge produktiviteten under kapitalismen, får folk til at tro,
at alle har ADHD,
når folk faktisk bare hader deres jobs
og er nødt til at være skæve for at udføre dem.
Og... Når...
Og når man har ADD og ADHD, vil alle i ens liv
fortælle en, at man bør
meditere.
I et forsøg på at få en slags mental kontrol.
Men jeg har ADHD,
så hver gang jeg forsøger at meditere,
lyder min hjerne indvendigt sådan her.
Så det gør jeg ikke.
I sidste uge, efter at jeg havde gået hos en terapeut i 15 år,
foreslog hun, at jeg skulle prøve hypnose.
Okay, den sad ikke lige hos publikum.
Ikke et problem.
Det er i orden.
Jeg fortsætter bare.
Jeg omformulerer for jer.
Det har jeg magten til.
Det gør jeg bare, her kommer det.
Okay, altså i sidste uge...
Efter at jeg havde gået 15 år
hos en lægefaglig ekspert,
foreslog hun, at jeg skulle opsøge
en troldkvinde!
Så hun kunne forhekse mig.
Helt ærligt.
Det burde ikke koste penge at blive hypnotiseret.
Det burde koste en excentrisk tjeneste.
Når jeg kom for at betale, skulle hypnotisøren sige:
"Åh, nej, mit barn, det er ikke penge, jeg søger.
Du skal bære en gris til toppen af et bjerg og lade den drikke
fra bækken der hver dag ved solnedgang
indtil fuldmåne.
Eller CashApp. Det var et langt år."
"Fint, hvad er dit CashApp?"
"Det er faktisk bare mit navn."
"Jamen, hvad er dit navn?" "Det er faktisk..."
Men nok om mig.
Lad os tale om jer.
Lad os se med et bifald, hvor mange af jer her i aften
der oprigtigt mener, at I er gode mennesker.
Okay, det virker lidt højt.
Jeg holder med dem, der ikke klapper.
Jeg...
Jeg ved godt, at jeg ikke er et godt menneske.
Jeg er faktisk kun et godt menneske på papiret.
I ved, for eksempel...
Jeg er veganer, jeg kører i en Prius, jeg stemte på Bernie Sanders.
Tre gange.
Men jeg gjorde da ingen af de ting af et godt hjerte, vel?
Tror I, jeg er veganer, fordi jeg bekymrer mig om
de uskyldige dyr uden stemmer, der bliver slagtet hver dag?
Nej, da.
Nej, jeg er veganer, fordi jeg ville mindske
min risiko for at få cancer,
men jeg ville ikke opgive at sniffe maling.
Tror I, jeg kører i en Prius, fordi jeg interesserer mig for miljøet?
Femogfyrre dollars for en fyldt tank, venner!
Penge!
Tror I, jeg stemte på Bernie, fordi han har været på den rigtige side
af historien siden starten på sin politiske karriere,
og at Sanders som præsident ville gavne
de mest oversete og trængende amerikanere
på bekostning af den ene procent og de onde virksomheder? Nej!
Jeg stemte på ham, fordi han havde den bedste krop.
Bernie Sanders, jeg elsker den skøre gut.
Han sender mig e-mails. Jeg tilmeldte mig selv,
og emnelinjerne er skrupskøre.
Bernie mailede til mig i sidste uge, og emnelinjen sagde:
"Hannah, det dur ikke!"
Jeg tænkte:
"Det ved vi godt".
I 1949 skrev en mand ved navn Alfred Steferud
en artikel i landbrugsministeriets fagblad, Journal of Agriculture.
Han anbefalede, at byplanlæggere kun plantede træer
af hankønsarten,
fordi, som han sagde, træer af hunkønsarten
kastede besværlige frø og frugter af sig, der gjorde gaderne grimme.
Så i USA i 1949 sagde man:
"Ad! Vi gider ikke have, at de kællingetræer
har menstruation på fortovene!
Ulækkert!"
Og sådan blev det.
Tro det eller ej, i 1949, i byer over hele landet,
blev der næsten udelukkende plantet træer af hankøn,
og dengang lå antallet af mennesker med årstidsallergier
på 15 millioner.
Det tal er i dag mere end 230 millioner.
Og ingen oplever dem værre...
end mig.
Jeg er allergisk overfor pollen, støv, gluten, mælk, pelsdyr,
fjer, græs, sten, frugt, medicinske kontraster, amoxicillin,
rødt farvestof nummer 40
og, ifølge min eks, en mands berøring.
Nu...
Vi ved alle, at træer filtrerer giftstoffer i luften gennem porerne
i deres blade og frigiver renere luft.
Men jeg har samlet jer alle her i aften for at diskutere...
hvor de stoffer, træerne absorberer, havner.
Tja...
hvis vi havde plantet pigetræer,
der ikke producerer pollen
overhovedet...
Stilheden sænkede sig over mængden.
Ja!
...ville stofferne være blevet overført til frøene,
der falder af træerne og ruller ned i rendestenen.
Med da vi absolut skulle plante
de røvdumme drengetræer,
kan I vel gætte, hvor stofferne,
som træerne absorberer, havner.
I træernes pollen.
Vil I tale til mig om giftig maskulinitet?
I indånder en vaskekapsel, hver gang I går ud ad døren.
Jeg er ikke sådan en, der nævner et problem uden at foreslå en løsning.
Og i dette tilfælde er det vist ret klart.
Godnat! Forestil jer det lige.
Vi må slå alle de træer ihjel.
Jeg taler ikke om træerne ude i naturen, skatter. Nej!
Det er ikke dem, jeg mener.
De fungerer i så indviklet et system, at jeg ikke kan nå at tale om det.
"Nej, Hannah, tal om det." Okay!
Træer i naturen fungerer reelt under botanisk kommunisme.
De fordeler næringsstoffer gennem deres rødder
baseret på, hvad hvert træ har brug for.
Træer her vil advare træer mange kilometer væk
om snyltere, så træerne kan udsende
et stof, der får deres bark til at smage sært.
Det er rigtigt, de sender beskeder.
Beskeder under jorden.
Træer har adgang til sprog.
Og I sover bare om natten?
Jeg er oppe!
Træer i naturen er indviklede samfund, der anføres
af de feminine modertræers kraft, og vi skal beskytte dem.
Men de lede drengetræer i byen,
hvad i alverden har de at snakke om dernede?
De er alle mænd.
Det lyder nok som et afsnit af The Joe Rogan Experience.
Dræb dem!
Og bierne arbejder over.
Jeg så en bi bestøve en blomst klokken kvart i midnat.
Jeg sagde: "Stempel ud, konge, du arbejder for hårdt".
For pokker da. Bier er patetiske.
"Skal arbejde, arbejde, arbejde for dronningen."
Hun tænker slet ikke på jer!
Red bierne?
Ja, fra en polyamorøs monarkisk tyran.
Femten minutter mere af det her.
Nej, vi er nødt til at redde bierne, helt alvorligt.
Ingen bier...
ingen afgrøder...
Ingen afgrøder...
ingen mad.
Ingen mad...
Slank!
Nej!
Nej, vi skal redde dem.
Og de bliver dræbt.
Faktisk er det mest klimaændringer, der dræber bierne, venner.
Jeg hader at sige det, men sådan er det.
Klimaændringerne er her.
Det vil ikke ske snart.
Det sker nu.
I aften.
Alt skal væk.
Og menneskeheden er...
Bortset fra alle her i salen.
Menneskeheden er en giftig,
voldelig
ægtemand.
Og klimaændringer er bare planeten Jorden...
der erkender sit eget værd...
og søger om skilsmisse.
Og vil I høre, hvad jeg tænker? Som en ven?
Godt for hende.
Jeg forestiller mig planeten Jorden
på 11. etage af en boligblok i New York,
hvor hun smider menneskehedens lort ud ad vinduet
og ned på fortovet som Marisa Tomei i My Cousin Vinny.
Mens hun råber: "Jeg har lagt 4,5 milliarder år i det her!
Og hvad? Tror du, at du bare kan forurene mig
uden beskyttelse og så flytte videre til en anden planet?
Værsgo!
Vil du til Mars?
Tag til Mars!
Frack den kælling for alt, hvad hun er værd!
Hvilket, forresten, er ikke en skid!
Hun kan ikke give dig halvdelen af, hvad jeg har givet dig!
Hun har ikke engang vand!
Jeg er 71 procent og stigende, sgu, takket være dig, din store lort!
Jeg laver mad for dig.
Jeg gør rent for dig.
Jeg har givet dig tag over hovedet.
Og hvad giver du mig?
Hvad?
Et par tidligere fanger, der gør rent på stranden
fra 11 til 15 om lørdagen?
Pis af med dig!"
Bare rolig venner, det er bare mig.
Det...
Det var Jorden.
Det her...
er Solen.
Det var Jorden.
Det her er Solen. Her kommer det.
"Se ikke på mig!"
Okay, det var altså Solen.
Og...
det her...
er Månen.
"Hallo.
Har I først lige opdaget mig?
Jeg har holdt øje med jer.
Jeg har været her siden klokken 15.
Sig mig.
Hvordan føles det at blive varmet af Solens glød?
Jeg fryser sådan.
Blød nu! Blød!"
Det er bare den stemning, hun giver mig.
Tro det eller ej, det minder mig om noget fuldstændigt andet.
Nu vil jeg gerne dele et undertrykt minde, der for nyligt dukkede op.
Det var i 2009. Min dag begyndte, som den altid gjorde.
Jeg var 15 år gammel.
Jeg vågnede med en knaldende migræne.
Jeg tog min Adderall med kaffe for at dulme den.
Jeg kørte i skole, hvor jeg røg hash på parkeringspladsen med en knægt,
hvis juridiske navn var Legend Waters.
Og jeg kom til mig selv i den syvende time, hvor jeg havde engelsk.
Og lige pludselig...
mærkede jeg det buede sæde
på min stol blive fyldt til randen
med en mystisk væske.
Jeg gennemgik listen over, hvad det kunne være.
Nummer et,
en tissetår.
Men nej, det kunne det ikke være.
Jeg ville have forstået, at det var under optrapning.
Den eneste anden væske, min krop havde produceret
indtil dette tidspunkt, var
tårer.
Men jeg fik så høj en dosis Adderall,
at sådan et følelsesudbrud ikke ville have været muligt
på det tidspunkt.
Endelig kiggede jeg ned, og jeg så...
Blod.
Jeg tænkte: "Du gode Gud...
det kan kun være én ting.
Min lever svigter."
Ja, jeg troede, min lever var ved at svigte,
for jeg var ret vild med hospitalsdramaet House.
Det betyder det altid i det program.
Men nej, nu var det nu.
I et rum fyldt med mennesker var jeg alene.
Jeg kunne ikke bruge min mobil
til at sms'e en ven, for jeg havde ingen mobil,
og jeg havde ingen venner.
Så jeg sad der,
i en pøl af mit eget blod,
uden at røre en muskel, uden at lave en lyd,
i en time og 45 minutter, indtil det var sikkert.
Klokken ringede.
Fru Deaver sagde: "Næh, nej, timen er ikke slut, når klokken ringer.
Timen er slut, når jeg siger, I må gå."
Sikke en kusse.
Hvad?
Klokken ringede.
Endelig lod hun klassen gå.
Alle eleverne skyndte sig ud, bortset fra en, der blev hængende
for at stille fru Deaver et spørgsmål,
og da hun gik op mod katederet, skjulte hun mig.
Det var min udvej.
Jeg gled ud derfra som smør på varmt brød.
Jeg gled ud derfra som en teenagepige på 50 kilo,
smurt ind i blod.
Men nu stod jeg overfor et nyt problem.
Jeg var ude i verden, nøgen og bange, som en nyudklækket leguan
på en strand fyldt med slanger, der blokerede min vej til havet,
og dermed min frihed, jeg var sårbar og atter... alene.
Indtil...
Rod Shayan kom op til mig.
"Hej, makker," sagde han. "Hvad sker der?"
Jeg sagde: "Ikke noget, hvad med dig?"
Han sagde: "Hvad skjuler du?"
Jeg sagde: "Hvad skjuler du?"
Han drejede mig rundt, og han så det hele.
Han begyndte at grine.
Jeg begyndte at grine og græde.
Jeg sagde: "Rod, du må hjælpe mig".
Han holdt op med at grine.
Han tog sin hættetrøje af.
Han bandt den om livet på mig.
Han fulgte mig hen til inspektøren, hjalp mig med at ringe til min mor.
Og da hun kom i sin bil, fik han mig ind i den.
Og lige før, vi kørte væk,
bøjede han sig ned ved vinduet i passagersiden,
og han gjorde sådan.
Jeg rullede det ned.
Nej, det var gas.
Han sagde: "Bare rolig, makker. jeg har fire søstre.
Sørg for at købe masser af chokolade.
Vi ses i morgen!"
Og så gav han bilen et klap bagpå!
Som om vi var en container fyldt med varer?
En gang om måneden...
på et tilfældigt tidspunkt...
der aldrig er det samme...
får jeg smerter i livmoderen.
Jeg fæstner mit blik på Månen,
og jeg smider min menneskehud
og bliver til et udyr.
Har jeg ret, de damer?
Og der er noget i tidsånden,
på film og i TV, hvor en kvinde er vanvittig,
og en mand siger: "Har du menstruation?"
Og hun sparker ham ud gennem en glasrude.
Det er hendes ret.
Men for mit vedkommende...
altid...
en gang om måneden...
er jeg på nippet til
at myrde en offentligt valgt person
så det ligner mord-selvmord.
Og så kommer nogen i mit liv
med et velmenende hjerte og siger:
"Hej, Hannah...
hvordan står det til?
Virkelig.
Vi har... Et par af... Vi har været bekymrede.
Vi talte, og vi er bekymrede for dig.
Vi ville bare høre, hvordan det går? Hvad sker der?
Vi har bare lyttet til noget af...
Ja, det er ikke et problem, bare det at nogle af de ting,
du laver og siger, er skræmmende.
Så, vi vil bare... Og forresten, det her er en dialog, ikke?
Vi vil høre fra dig, men...
er der nogen chance for at, for jeg ved jo,
at der er en cyklus,
der er flere faser.
Og forresten, jeg vil gerne tage fejl.
Forstår du, hvad jeg siger?
Det vil jeg gerne.
Jeg håber, at jeg... Hov! Rolig nu.
Jeg vil bare vide,
har du...
har du menstruation?"
I må forstå, at al den tid, personen taler til mig, er jeg vild.
Jeg er totalt...
Jeg er Benedict Cumberbatch, der laver animation i Hobbitten.
De siger: "Har du menstruation?" Og jeg er...
"Ved I hvad, det har jeg nok. Tak, skal I have.
Det var wow. Der hjalp I mig virkelig.
I...
I smed et reb ned i bunden af brønden, gjorde I ikke?
Jeg var lige ved at gøre noget slemt.
Tak for det."
Og forresten, nu vi stiller spørgsmål.
Det er jo en dialog.
"Ved I, om en pakke, der er i transit, kan stoppes?"
"Hvad?" "Washington. Giv mig besked."
Folk henvender sig til mig efter forestillinger, ikke for at prale.
Og de siger altid det samme.
De siger til mig: "Hannah...
hvorfor går du sådan til den?"
De siger: "Det virker som om, du aldrig slapper af."
Jeg siger: "Det er enkelt.
Der er en grund til det."
Nu skal I høre.
Fra jeg var 9 til jeg var 14, var jeg med i konkurrencer som cheerleader.
Klap.
Jeg håber, at det siger sig selv,
at jeg har respekt for hver eneste person her.
Jeg har respekt for El Reys gæster.
Jeg har respekt for borgerne i den bedste by i verden,
Los Angeles, Californien.
Men hør, hvad jeg siger...
Ikke én af I skiderikker
ville klare en halv dag til cheerleadertræning.
Er I med?
Hvis træningen ikke knækkede jer,
så ville den psykologiske krigsførelse gøre det.
Jeg tror ikke, I forstår det.
Jeg havde en holdkammerat, Suzanne.
Hun faldt ud af pyramiden ved en konkurrence,
og da hun gik fra scenen,
var hun så gal, at hun gik over til en betonmur
og sparkede den og smadrede sin fod.
Gæt, hvor hun arbejder nu?
Pentagon.
Hvem tror I betaler for de seks points fradrag ved mesterskabet?
Libyen, sikkert.
Ved samme konkurrence fløj en anden pige i et stunt, og hun vaklede.
Det er et fradrag.
Hun fangede trænerens øjne på første række,
og hun begyndte at pisse
i luften
af frygt.
Vil I tale om, at cheerleading ikke er en sport?
I har ret.
Det er ikke en sport.
Det er en underafdeling af USA's militær.
Tror I, jeg ønsker at gøre dette?
Tror I, jeg vil være standupkomiker?
Det her er patetisk.
Jeg var en mester, for pokker!
Jeg smagte storhed.
Cheerleading ødelagde min krop.
Når jeg bøjer mig, lyder mine knæ som en gambler, der ruller terninger.
Gør det ondt at høre?
Jeg er 28!
Jeg er biseksuel.
Det har ikke rigtigt været min oplevelse.
Jeg vil vove at påstå, at over 90 procent
af alle komikere går på scenen og taler næsten udelukkende
om forskellen mellem mænd og kvinder.
Men hvor mange af dem
ved reelt noget?
Jeg er i skyttegraven.
Jeg indsamler research.
Jeg samler data.
Jeg satser mit liv.
Og nu kan jeg fortælle jer, resultatet er klart.
Mænd er idioter, og kvinder er irriterende.
Kønnenes kamp er uafgjort.
Fuck dig og fuck dig.
I gør mig alle pissesur.
Biseksuelle.
Alle vil have os,
men ingen ønsker os.
De heteroseksuelle gør ikke krav på os.
Dem, der er queer, gør slet ikke krav på os.
Hey, lesbiske, hvad har vi gjort jer,
bortset fra at forføre jer og knuse jeres hjerter?
Hvorfor er I vrede, gad jeg nok vide.
Hvordan kan jeg ellers sige det?
Biseksuelle er jøderne i LGBTQIA Plus-miljøet.
Giver det mening?
Alle siger: "Biseksuelle, de er bare formskiftende, afsindige skurke.
De hører ikke til hos os."
Lyder det bekendt, jøder?
Privatliv er svært at opdrive nu om dage, synes I ikke?
Synes I ikke?
Man kan ikke engang sidde foran et springvand
med hovedet i hænderne, mens man rokker frem og tilbage
og tuder, uden at nogen dukker op,
tager et billede og sætter en tekst på:
"Nuværende humør".
Man kan ikke få et øjeblik alene.
Og jeg tror, det hele skyldes de sociale medier.
Jeg hørte en ung kvinde tale i telefon forleden.
Jeg synes, hendes samtale beviser min pointe.
"Nævnte jeg, at Mila trak sin invitation tilbage?
Ja, totalt kriminelt.
Aftenen før ringer hun bare og siger: 'Beklager Sav,
jeg går bare ud med mine forældre.'
Jeg var sgu da sur, men jeg sagde intet.
Næste dag, gæt, hvem der er i baggrunden
på Kates Snapchat-historie kl. 13.27 på Catch i West Hollywood?
Den kælling. Der er mere.
Instagram, kl. 14.
Kate lægger et foto op af dem med teksten:
'Tillykke med fødselsdagen til min BFF, hjerte, stjerne, champagne.'
Troede hun ikke, jeg ville se det?"
Jeg forestiller mig, at hvis samme situation havde fundet sted
i, lad os sige, år...
1931...
ville det være gået mere sådan.
-"Hej, Maude." -"Åh, hej, Blanche.
Hvad er sidste nyt?"
"Hør her, Maude, den der lille soiré,
vi havde planlagt, ikke?"
"Ja, da. Tager du stadig den lille røde sag på, labre larve!"
"Skat, mor og far siger 'nej'. At det bare skal være os tre."
"Fint nok, Blanche. Fint, fint."
-"Jamen, vi ses." -"Vi ses."
Og det var alt.
De kvinder går hver til sit og finder ud af, hvad de vil
med deres nyligt vundne stemmeret.
De har travlt.
Jeg ved ikke, hvordan det var at være kvinde i 30'erne,
og det påstår jeg ikke,
men jeg har grædt, mens jeg vaskede op før,
og det må være tæt på.
Jeg vil gerne sige noget nu, som vi siger i min kultur.
Det er et ord, der betyder "goddag".
Det er et ord, der betyder "fred".
Det er et ord, der betyder "farvel".
Ordet er, selvfølgelig,
shalom.
Shalom oppe foran.
Shalom.
Shalom ude i siderne.
Shalom.
Shalom oppe foroven.
Shalom.
Sig det med mig, alle sammen.
Shalom.
Det er det eneste hebræiske, jeg kan.
Jeg er en dårlig jøde,
og det gik op for mig på et meget svært tidspunkt.
Jeg var til min bedstemors begravelse,
en jødisk gudstjeneste,
og hen mod slutningen gav rabbineren tegn til os
om at bede en sidste bøn med hende.
Hun og alle omkring mig begyndte at synge.
Jeg gik i panik, for jeg kendte ikke bønnen.
Men så...
Lige netop der...
delte skyerne sig.
Og som om Gud selv
lod sin visdoms lys skinne på mig,
begyndte jeg...
at synge.
Men hvordan kunne jeg kende bønnen?
Melodien.
Hele teksten.
Jeg så op på himlen.
En enkelt tåre faldt fra mit øje.
Og så gik det op for mig.
"Det er den sidste sang i Schindlers Liste."
Og tro det eller ej, det var ikke det særeste,
der skete den morgen på begravelsespladsen.
Før ceremonien startede, gav bedemanden
min ældre søskende og mig en vældig masse besvær,
da vi meldte os frivilligt til ikke bare at være kistebærere
men til at bære den tungeste ende af kisten. Den forreste ende.
Han forklarede, at dette traditionelt var en opgave for mænd,
og at vi ikke var stærke nok.
Nu vil jeg ikke gøre nar ad nogens krop,
men det her var en bleg og skrøbelig mand
uden hår, bortset fra bakkenbarter,
og rystende, vejrbidte hænder.
Han så ud som Wolverine, der ikke havde helbredt sig selv.
Og der er noget, I bør vide om min familie,
der giver historien kontekst.
Jeg kommer fra en meget queer familie.
Jeg er biseksuel.
Jeg har to transseksuelle søskende.
Min bedstemor, som vi stedte til hvile den morgen,
var en åben og stolt lesbisk.
Og selvom min far er heteroseksuel,
så tuder han, når Julie Andrews rammer høje toner i Sound of Music.
Hvad kalder man det?
Jeg kalder det en mand, man kan stole på.
Min bedstemor kom ud af skabet i 1962.
Hun flyttede fra Philadelphia til Californien med to drenge,
fem år og seks måneder gamle.
Hun klarede alting selv. Og grunden til, at hun overlevede,
og at hun klarede sig godt, var, at hun kæmpede for sig selv
hele vejen.
Hendes blod løber i mine årer,
så jeg vil ikke lade en kopi af Sweeney Todd...
fortælle mig,
at jeg ikke er stærk nok.
Jeg gik tilbage til fyren og sagde: "Det er ikke et problem.
Vi klarer det her.
Vi kan godt.
Vi kan klare vægten.
Intet problem her."
Og så gjorde han det, som mænd gør,
når du ikke må vide, at de ikke respekterer dig.
Han undgik øjenkontakt og talte til den nærmeste mand.
Han sagde til min far:
"Traditionelt er det en opgave for mænd, de er ikke stærke nok".
Det var en tidlig morgen.
Jeg er ikke stolt af det, men jeg sagde: "Hej, fortidens julespøgelse.
Jeg var kaptajn for cheerleaderne i high school.
Det er næppe første gang, jeg har båret en slatten lesbisk kvinde".
Endelig gik han med til det.
Og vi gik,
og vi bar min bedstemor til hendes sidste hvilested.
Og mens vi gjorde det, tænkte jeg på hendes eftermæle.
Og jeg tænkte på, om hun ville have været stolt.
Jeg bad om et tegn.
Og vi gik til hendes gravsted bag bedemanden.
Og da vi nærmede os hendes grav...
faldt han i.
Tak, Los Angeles.
Mit navn er Hannah Einbinder.
Godnat!
TIL MINE FORÆLDRE
Tekster af: Gitte Hovedskov