Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VŠECHNO MUSÍ PRYČ
Můžete se posadit.
Víte, když někteří komici začínají své vystoupení,
řeknou něco jako:
„Dovolte mi, abych vám o sobě něco řekla.“
Tak tohle je moje verze.
Moje matka mě porodila ve 42 letech.
Protože před tím byla...
zaneprázdněná.
Peníze u nás doma vydělávala moje matka.
Byla o 12 let starší než můj otec
a odmítla
se za něj oficiálně provdat.
Co pro mě znamená být ženou?
Znamená to být mužem.
U nás doma nás matka na dobrou noc líbala dvakrát.
Jednou na večer a...
podruhé, abychom si vynahradili, že tam další den není.
Ale nelituj mě, Los Angeles, ne.
Vychovala mě moje skutečná máma,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrerová.
Je to tak, naučila mě všechno, co umím.
To ona je důvodem, proč když si spálím ruku, místo abych řekla: „Au!“.
Řeknu: „Aj!“
Ale vraťme se ještě dál.
Psal se rok 1995 a maminka s tatínkem si přáli chlapečka.
Takže genetičtí inženýři protřídili otcův...
genetický materiál,
a eliminovali všechny spermie s „ženskými“ chromozomy XX.
Až na jednu.
O devět měsíců později se z maminčina chlapečka vyklubala holčička,
jako výstraha rodičům, že pokud si chtějí hrát na Boha,
musí se vypořádat se samotným ďáblem.
Takže proto, když se mě lidé ptají, jestli je těžké být komičkou,
když jsou muži v takové přesile,
říkám jim jen: „Zlato, tohle není moje první zasraný rodeo.“
Začneme.
Zkoušel někdy někdo DMT?
Dobře.
Pro ty z vás, kteří to neznají,
DMT je psychedelická chemická látka,
která se uvolňuje ve všech našich mozcích,
když umíráme.
Myslete si o něm, co chcete,
ale je hezké, že to tam ten Bůh přimíchal, co?
Říkal si: „Jo, víte, bohužel, lidské bytosti,
vy nakonec...
musíte zemřít.
Ale...
těsně předtím, než se to stane...
budete kurva žít!“
Já už drogy moc neberu,
protože jsem v životně důležitých fázích
vývoje svého mozku kouřila, Los Angeles, chronic marihuanu čtyřikrát denně.
Takže, jsem to, co vědci a lékaři
v několika článcích a lékařských časopisech označují jako...
„zničená“.
A moji přátelé se mě snaží přimět, abych s nimi brala houby a LSD.
Říkají,
že mi rozšíří vědomí.
Dobře, jednou jsem pozorovala pavučinu
s kapkami dešťové vody, které se v ní zachytily, a já na ni tak dlouho zírala,
že jsem do práce přišla o hodinu a 45 minut později.
Moje šéfová prohlásila: „Hannah, to je nepřijatelné.
Očekávám od tebe víc.“
Řekla jsem: „Slečno Valdezová...
Kdo vám řekl, abyste to udělala?
Pracujeme v kavárně
v epicentru elitářského kreténství západního Hollywoodu.
V tomto podniku mám jediný úkol.
Zlepšuju morálku ostatních baristů.
Jsem komická výpomoc, zlato.
Nic víc, nic míň.
Takže chceš, abych chodila včas,
nebo chceš, abych zabránila Victorii
zavraždit třetího hlavního hrdinu seriálu na stanici CW?“
A zadruhé,
a to především...
pavučina je víc než jen životní prostor pro pavouka.
Příroda ji vytvořila jako mechanismus smrti,
navržen tak, aby zabíjel.
Ale co jiného se ocitne v pavoučí síti
než voda, podstata života.
Vzhlédla jsem od pavučiny a spatřila slunce, které prosvítilo list na stromě
a způsobilo jeho uschnutí a pád na zem, umřel, tam, kde by paradoxně
strom vůbec nemohl vyrůst,
nebýt téhož slunce, které je zodpovědné za smrt listu.
Jestli si dám LSD, už se nikdy nevrátím.
Až umřu, a já to mám v plánu, daruji
své tělo vědě, aby mohli studovat účinky
užívání drog na můj mozek.
Ale hlavně, pokud mám být upřímná,
protože si myslím, že ti šprti si zaslouží vidět desítku
alespoň jednou naživo nahou, nemám pravdu?
Kouřila jsem všechnu tu trávu, abych se zbavila těch 40 mg
Adderallu, který jsem brala každý den po dobu šesti let.
A jsem docela nadšená.
Neurodiverzita se blíží, přátelé!
ADHD teď frčí!
ADHD armáda, kotě!
Nejhorší armáda všech dob.
Všichni si nastavují budík na odpoledne místo na ráno.
Prošvihli tu zatracenou bitvu?
Seržant říká: „Červi!
O čem jsem to právě mluvil?“
Tohle si myslím já.
Myslím, že nadměrné předepisování stimulantů na bázi amfetaminu
ke zvýšení produktivity v kapitalismu lidi oklamalo, aby si mysleli,
že všichni mají ADHD,
zatímco ve skutečnosti většina lidí jen nenávidí svou práci
a potřebují být sjetí drogami, aby ji mohli dělat.
A... Když...
A když máte ADD a ADHD, všichni ve vašem životě...
vám řeknou, že byste měli
meditovat.
Ve snaze získat určitý pocit duševní kontroly.
Ale protože mám ADHD,
pokaždé, když se snažím meditovat,
uvnitř mého mozku to zní takto.
Takže to nedělám.
Minulý týden, po 15 letech navštěvování své terapeutky,
mi navrhla, abych zkusila hypnózu.
Dobře, s davem to moc neladí.
Žádný problém.
To je dobrý.
Jdu do toho.
Přeformuluji to pro vás.
Mám tu moc to udělat.
Půjdu rovnou na to, tady to je.
Dobře, takže minulý týden...
po 15 letech
navštěvování odborníka, mi navrhla,
abych navštívila
nějakého čaroděje!
Aby na mě mohla použít nějaké zaklínadlo.
Aby bylo jasno.
Hypnóza by neměla stát americké dolary.
Mělo by to stát excentrickou laskavost.
Jako že bych za to měla chtít zaplatit a ta hypnotizérka by měla říct:
„Ale ne, mé dítě, vždyť já nežádám peníze.
Musíš odnést prase na vrchol hory a nechat ho napít
z tamního potoka každý den při západu slunce
až do úplňku.
Nebo Cash App. Byl to dlouhý rok.“
„Skvělé, jaká je tvoje Cash App?“
„Jen moje jméno.“
A já na to: „A jak se jmenuješ?“. Vlastně...“
Ale dost o mně.
Pojďme si promluvit o vás.
Potleskem, kolik z vás, kteří jste tu dnes večer,
skutečně věří, že je dobrý člověk?
Dobře, to se mi zdá trochu moc.
Poslyšte, já patřím k těm, co netleskali.
Já...
Vím jistě, že nejsem dobrý člověk.
Ve skutečnosti jsem dobrý člověk jen na papíře.
Víte, jako...
Jako třeba, že jsem vegan, jezdím Priusem, volila jsem Bernieho Sanderse.
Třikrát.
Ale nic z toho jsem neudělala z dobroty srdce, víte?
Chci říct, co, myslíte si, že jsem vegan, protože mi záleží na životech
nevinných němých zvířat, která jsou každý den zabíjena?
Ne.
Ne, jsem vegan, protože jsem chtěla snížit
riziko, že dostanu rakovinu,
ale nechtěla jsem se vzdát inhalace výparů.
Myslíte si, že jezdím Priusem, protože mi záleží na životním prostředí?
Pětačtyřicet babek za celou nádrž, kámo!
Peníze!
Myslíte si, že jsem volila Bernieho, protože byl na správné straně
dějin od začátku své politické kariéry
a že Sandersovo prezidentství by pozvedlo
ty nejzanedbanější Američany,
na úkor jednoho procenta zisku zlých korporací? Ne!
Volila jsem ho, protože měl nejlepší tělo.
Bernie Sanders, já toho blázna miluju.
Píše mi maily, přihlásila jsem se k odběru,
a ty předměty jsou kurva hustý.
Bernie mi minulý týden poslal e-mail a předmět byl doslova:
„Hannah, není to dobré!“
Řekla jsem si:
„Jo, my víme.“
V roce 1949 muž jménem Alfred Steferud
napsal článek do časopisu USDA Journal of Agriculture.
A v něm doporučoval, aby urbanisté a plánovači měst vysazovali stromy pouze
samčího pohlaví,
protože, jak řekl, stromy samičí odrůdy
produkovaly těžkopádná semena a plody, které hyzdily ulice.
Samozřejmě, že v Americe v roce 1949 si řekli:
„Fuj, nechceme, aby tyhle mrchy stromy
vypouštěly menstruaci na chodník!
Hnus!“
A tak se stalo.
Jestli tomu věříte, v roce 1949 se ve městech po celé zemi
vysazovaly téměř výhradně samčí stromy,
když v té době žilo 15 milionů lidí
se sezónními alergiemi.
Dnes je to až 230 milionů.
A nikdo to nemá horší...
než já.
Jsem alergická na pyl, prach, lepek, mléčné výrobky, všechna zvířata se srstí,
peří, trávu, kámen, ovoce, kontrastní látky, amoxicilin,
červené barvivo číslo 40,
a podle mého bývalého, i na dotek muže.
A teď...
Všichni víme, že stromy póry ve svých listech filtrují toxické chemické látky
ve vzduchu a znovu uvolňují čistší vzduch.
Ale dnes večer jsem vás všechny shromáždila, abychom prodiskutovali...
kde chemické látky, které stromy absorbují, končí.
No...
kdybychom vysadili holčičí stromy,
které neprodukují pyl
vůbec...
A v davu zavládlo ticho.
Jo!
...chemikálie by se přenesly do semen,
která padají ze stromů a kutálejí se do kanálu.
Ale protože jsme museli zasadit
tyhle zasraný klučičí stromy,
hádejte, kde ty chemikálie,
které stromy absorbují, skončí.
V pylu.
Chcete se se mnou bavit o toxické maskulinitě?
Chlapi, pokaždé, když vyjdete ze dveří, vdechnete prací kapsle Tide POD.
A já nejsem ten typ člověka, který nadhodí problém, aniž by navrhl řešení.
A myslím, že v tomto případě je to celkem jasné.
Dobrou! Ne, umíte si to představit?
Musíme všechny ty stromy zlikvidovat.
Poslouchejte, nemluvím o stromech ve volné přírodě, zlato. Ne!
O těch nemluvím.
Fungují v tak složitém systému, že nemám čas se tím zabývat.
„Ne, Hannah, prosím tě, vžij se do toho.“ Dobře!
Stromy ve volné přírodě fungují v podstatě v botanickém komunismu.
Rozdělují živiny prostřednictvím svých kořenů
podle toho, který strom co potřebuje.
Stromy budou varovat stromy na kilometry daleko
před predátory, takže tyto stromy mohou vypouštět
látku, která způsobuje, že jejich kůra chutná divně.
To je fakt, vysílají zprávy.
Zprávy v podzemí.
Stromy mají přístup k jazyku.
A vy v noci jen spíte?
Já jsem vzhůru!
Stromy ve volné přírodě jsou složité společnosti, které se opírají
o sílu ženských mateřských stromů, a my je musíme chránit.
Ale tihle městští zmrdi,
o čem by si tam dole mohli povídat?
Všichni jsou to chlapi.
Zní to asi jako epizoda pořadu The Joe Rogan Experience.
Zabijte je!
A včely pracují přesčas.
Viděla jsem včelu opylující květ ve 23:45 v noci.
Řekla jsem: „Odpočívej, králi, pracuješ příliš tvrdě.“
Můj Bože. Včely jsou ubožáci.
„Musím pracovat pro královnu.“
Ona o vás vůbec nestojí!
Zachránit včely?
Jo, od polyamorního, monarchistického tyrana.
Ještě 15 minut.
Ne, ale musíme včely zachránit, lidi, ve vší vážnosti.
Žádné včely...
žádná úroda.
Žádná úroda...
žádné potraviny.
Žádné potraviny...
Hubená!
Ne!
Ne, musíme je zachránit.
A jsou zabíjeny.
A opravdu, většinou včely zabíjí změna klimatu, přátelé.
Nerada to říkám, ale je to pravda.
Změna klimatu je tady.
Nedojde k ní brzy.
Děje se to teď.
Dnes večer.
Všechno musí pryč.
A lidstvo je...
Kromě všech v této místnosti.
Lidstvo je toxický,
zneužívající
manžel.
A klimatická změna je jen planeta Země...
která uznává svou hodnotu...
a podává žádost o rozvod.
A chcete vědět, co si o tom myslím já, jako přítelkyně?
Dobře pro ni.
Představuji si planetu Zemi
v 11. patře newyorského činžáku,
jak vyhazuje lidské sračky z okna
na chodník jako Marisa Tomei ve filmu Můj bratranec Vinny.
Prostě říká: „Dala jsem do toho čtyři a půl miliardy let!
A co? Myslíš, že mě můžeš jen tak bez ochrany
znečistit a pak se přesunout na jinou planetu?
Do toho!
Chceš odletět na Mars?
Táhni na Mars!
Ať si ta děvka trhne nohou!
Je to mimochodem zkurvený nic!
Nemůže ti dát ani polovinu toho, co jsem ti dala já!
Nemá ani vodu!
Já mám 71 procent a kurevsky stoupá, díky tobě, ty zasranej parchante!
Vařím ti.
Uklízím.
Dávám ti střechu nad hlavou.
A co mi dáváš ty?
No?
Pár bývalých trestanců, kteří v sobotu
od 11 do 15 hodin uklízejí pláže?
Jdi do prdele!“
Nebojte se, lidi, to jsem jen já.
To...
To byla Země.
A teď tohle...
je Slunce.
To byla Země.
Tohle je Slunce. A je to tady.
„Nedívej se na mě!“
Dobře, tak to bylo Slunce.
A teď...
tohle...
je Měsíc.
„Zdravím.
Všimli jste si mě až teď?
Sledoval jsem vás.
Jsem tu od tří hodin odpoledne.
Řekněte mi.
Jaký je to pocit, když vás hřeje záře Slunce?
Je mi taková zima.
Vykrvácejte!“
Nevím, prostě z něj mám takový pocit.
Věřili byste tomu, že mi to připomnělo něco úplně nesouvisejícího?
Ráda bych se s vámi podělila o mou nedávno vynořenou potlačenou vzpomínku.
Psal se rok 2009. Můj den začínal tak jako vždycky.
Bylo mi 15 let.
Probudila jsem se s příšernou migrénou.
Dala jsem si Adderall s kávou, aby to ustoupilo.
Jela jsem do školy, kde jsem na parkovišti kouřila trávu s jedním klukem,
jehož oficiální jméno bylo Legend Waters.
A přišla jsem na to, když jsem seděla na sedmé hodině angličtiny.
Když najednou...
Cítila jsem, jak se konkávní sedák
mé židle v lavici naplnil až po okraj
záhadnou tekutinou.
Projela jsem seznam toho, co by to mohlo být.
Číslo jedna,
čůrání.
Ale ne, to nemůže být ono.
To bych věděla, že se to stane.
No, jediná další tekutina, kterou mé tělo
do této chvíle produkovalo,
byly slzy.
Ale měla jsem tak vysokou dávku Adderallu,
že by takový rozsah emocí v tu chvíli
nebyl možný.
Nakonec jsem se podívala dolů a uviděla jsem...
krev.
Pomyslela jsem si: „Panebože...
tohle může znamenat jen jedinou věc.
Selhávají mi játra.“
Jo, myslela jsem, že mi selhávají játra,
protože jsem v té době opravdu žrala nemocniční drama Dr. House.
Vždycky je to o tom, co to v tom seriálu znamená.
Ale ne, tohle bylo ono.
V místnosti plné lidí jsem byla sama.
Nemohla jsem použít svůj mobil,
abych napsala kamarádovi, protože jsem neměla mobil
a neměla jsem kamarády.
Tak jsem tam seděla,
v kaluži vlastní krve,
nepohla ani svalem, nevydala ani hlásku
hodinu a 45 minut, dokud to nebylo bezpečné.
Zazvonil zvonek.
Paní Deaverová řekla: „Ne, hodina nekončí, když zazvoní.
Hodina končí, když vás propustím.“
To je ale píča.
Cože?
Zazvonil zvonek.
Konečně nechala třídu odejít.
Všichni studenti se vyhrnuli ven, až na jednoho, který zůstal vzadu,
aby položil paní Deaverové otázku,
a ona se kvůli tomu přiblížila ke svému stolu, čímž mi bránila ve výhledu.
Tohle byl můj konec.
Vyklouzla jsem odtamtud jako máslo na horkém toastu.
Vyklouzla jsem odtamtud jako 50kilová puberťačka
celá od krve.
Nyní jsem však čelila novému problému.
Byla jsem ve světě, nahá a vystrašená, jako čerstvě vylíhnutý leguán
na pláži plné dravých hadů, kteří mi brání v cestě do oceánu
a tím i ke svobodě, zranitelná a opět sama.
Dokud...
ke mně nepřistoupil Rod Shayan.
„Čau, holka,“ řekl. „Co se děje?“
Řekla jsem: „Nic, co je s tebou?“
„Co skrýváš?“ zeptal se.
A já: „Co ty skrýváš?“
Otočil se mnou a všechno viděl.
Začal se smát.
Začala jsem se smát lomeno plakat.
Řekla jsem: „Rode, musíš mi pomoct.“
Tak se přestal smát.
Sundal si mikinu s kapucí.
Uvázal mi ji kolem pasu.
A doprovodil mě do ředitelny, pomohl mi zavolat mámě.
A když přijelo její auto, posadil mě dovnitř.
A těsně předtím, než jsme odjeli,
se sklonil k oknu na straně spolujezdce,
a udělal tohle.
Stáhla jsem okýnko.
Ne, dělám si srandu.
Řekl: „Netrap se tím, holka. Mám čtyři sestry.
Předzásob se nějakou čokoládou.
Uvidíme se zítra!“
A pak poklepal na zadní část auta?
Jako bychom byli přepravní kontejner plný zboží?
Jednou za měsíc...
v náhodném čase...
a nikdy ne ve stejném...
Mě píchne v děloze,
upírám oči na Měsíc,
a svlékám svou lidskou kůži
a stávám se šelmou.
Mám pravdu, dámy?
A v duchu doby,
ve filmu a v televizi, je taková věc, že žena je šílená
a muž se zeptá: „Máš menstruaci?“
A ona ho prohodí skleněným oknem.
A je to její právo.
Ale když mluvím za sebe...
vždycky...
jednou za měsíc...
jsem na pokraji
zavraždění nějakého zvoleného úředníka
ve stylu vraždy a sebevraždy.
A pak za mnou někdo v mém životě
z dobroty srdce přijde a řekne:
„Čau, Hannah...
jak se ti daří?
Rozhodně.
Takže, jsme prostě... Pár... Jenom jsme si dělali starosti.
Máme o tebe strach.
Chceme jen vědět, co se děje? Copak se děje?
Protože jsme prostě, jo, slyšeli jsme nějaké...
Prostě... Není to problém, jen některé věci,
které děláš a říkáš, jsou děsivé.
Takže prostě... A mimochodem, tohle je dialog, že?
Chceme to slyšet od tebe, ale...
je nějaká možnost, že ty, jen proto, že vím,
že existuje něco jako cyklus,
je několik fází.
A mimochodem, chci se mýlit.
Víš, co tím chci říct?
Chci.
Doufám, že... Páni! Hele, teď.
Jen si to chci upřesnit,
máš...
menstruaci?“
Musíte pochopit, že celou dobu, co se mnou ten člověk mluví, se chovám jako divoška.
Kurva mám...
Jsem jako Benedict Cumberbatch, který dělá motion capture pro Hobita.
Ptají se: „Máš menstruaci?“ A já na to...
„Víš co, asi jo. Páni, děkuju.
Opravdu jsi mi tím pomohl. To...
Ty...
Dal jsi provaz až na dno studny, že?
Málem jsem udělala něco špatného. Takže...
Děkuji ti za to.“
A mimochodem, je to jako... teď se zeptáme.
Je to nepochybně dialog.
„Nevíš, jestli se dá zastavit balík, který je v přepravě?“
„Co je to?“ „Washington. Dejte mi vědět.“
Lidé za mnou po představeních chodí, ne aby se chlubili.
A vždycky říkají to samé.
Říkají mi: „Hannah...
jak to, že se tak nadřeš?“
Říkají: „Zdá se, že tobě ta práce nikdy nekončí.“
Já říkám: „Je to jednoduché.
Má to svůj důvod.“
Tenhle.
Od svých devíti do 14 let jsem byla hvězdnou závodní roztleskávačkou.
Potlesk.
A teď, doufám, že je to samozřejmé,
mám respekt ke každému členu tohoto publika.
Mám respekt k patronům El Rey.
Mám respekt k obyvatelům nejlepšího města na této planetě,
Los Angeles v Kalifornii.
Ale věřte mi, když říkám...
ani jeden z vás sráčů
by nevydržel půl dne na tréninku roztleskávaček.
Rozumíte mi?
Pokud by vás nezradila kondice,
jistě by to dokázal psychický nátlak.
Myslím, že tomu nerozumíte.
Měla jsem spoluhráčku Suzanne.
Během soutěže spadla z pyramidy
a když se dostala z pódia,
byla tak naštvaná, že šla k betonové zdi,
kopla do ní a zlomila si nohu.
Jo, víte, kde teď pracuje?
V Pentagonu.
Hádejte, kdo zaplatí ten šestibodový odpočet na národních závodech?
Pravděpodobně Libye.
Na té samé soutěži letěla jiná dívka v kaskadérském kousku a zavrávorala.
Za to je odečet.
Upřela oči na mého trenéra v první řadě
a ze strachu
začala čůrat
do vzduchu.
Chcete se bavit o tom, že roztleskávání není sport?
Máte pravdu.
Není to sport.
Je to podsekce armády Spojených států.
Myslíte si, že tohle chci dělat, přátelé?
Myslíte, že chci dělat stand-up komedii?
Tohle je ubohé.
Bývala jsem šampiónka, lidi.
Okusila jsem slávu.
Roztleskávání mi zničilo tělo, jasný?
Když se ohýbám, moje kolena zní, jako když hazardní hráč žongluje s kostkami.
Bolí to, když to slyšíte?
Je mi 28!
Jsem bisexuální.
S tímhle jsem se zatím nesetkala.
Víte, řekla bych, že až 90 procent
všech komiků vystupuje na pódiu a mluví téměř výhradně
o rozdílech mezi muži a ženami.
Ale kolik z nich
to skutečně ví?
Já jsem v terénu.
Shromažďuji výzkumy.
Sbírám data.
Riskuji svůj život.
A jsem tu, abych vám řekla, přátelé, že výsledky jsou tady.
Muži jsou idioti a ženy jsou otravné.
Souboj pohlaví je nerozhodný.
Seru na tebe i na tebe.
Všichni mě serete.
Bisexuálové.
Všichni nás chtějí,
ale nikdo nás nechce.
Heterosexuálové se k nám nehlásí.
Queer lidi si nás určitě nenárokují.
Hej, lesby, co jsme vám kdy udělali,
kromě toho, že jsme vás svedly a zlomily vám srdce?
Proč se asi zlobíte?
Jak jinak to mám říct?
Bisexuálové jsou Židé komunity LGBTQIA Plus.
Stíháte to?
Všichni říkají: „Bisexuálové, to jsou jen maniakální padouši, kteří mění podobu.
Nejsou jedni z nás.“
Říká vám to něco, Židé?
Soukromí se v dnešní době těžko hledá, nemyslíte, přátelé?
Neřekli byste?
Vždyť ani nejde sedět před fontánou
s hlavou v dlaních, houpat se sem a tam
a vzlykat, aniž by někdo nepřišel,
nevyfotil tě a nenapsal k tomu:
„Aktuální nálada.“
Prostě si nemůžete najít chvilku o samotě.
A myslím, že na tom mají podíl sociální média.
Slyšela jsem v telefonu jednu mladou ženu.
Myslím, že její rozhovor potvrzuje mou myšlenku.
„Tak už jsem ti říkala, že mě Mila nepozvala na narozeninový brunch?
Jo, já vím, jako úplný zločinec.
Bylo to připravený a pak mi zavolala a řekla: ,Promiň, Sav,
Myslím, že prostě pojedu s rodiči.‘
Teda, byla jsem naštvaná, ale nic jsem neřekla.
Nicméně, na druhý den, hádej, kdo je v pozadí
Kateina příběhu na Snapchatu ve 13:27 v Catch v západním Hollywoodu?
Tahle mrcha. Je toho víc.
Instagram, 14:00.
Kate nahraje společnou fotku s popiskem
,Všechno nejlepší mé nejlepší kamarádce, srdíčko, hvězdička, šampaňské.‘
Myslela si, že si toho nevšimnu?“
Ráda bych si myslela, že kdyby se stejná situace odehrála
řekněme v roce...
1931...
dopadlo by to spíš takhle.
- „Ahoj, Maude.“ - „Ahoj, Blanche.
Jaké zprávy se hodí k otištění?“
„Maude, vzpomínáš si na ten náš malý večírek,
co jsme plánovaly, že?“
„Jistě. Pořád máš to malé červené číslo!“
„Maminka a tatínek říkají: ,To nejde‘.
Budeme jen my tři.“
„To je v pořádku, Blanche. Vskutku v pořádku.“
- „Tak zatím.“ - „Tak zatím.“
A to je vše.
Tyto ženy si jdou svou cestou a přemýšlejí, co udělat
se svým velmi čerstvým volebním právem.
Jsou zaneprázdněné.
Hele, já nevím, jaké to bylo být ženou ve 30. letech,
a ani to netvrdím,
ale už jsem brečela při mytí nádobí
a myslím, že to je podobné.
Teď bych vám chtěla říct něco, co říkáme v naší kultuře.
Je to slovo, které znamená ahoj.
Je to slovo, které znamená mír.
Je to slovo, které znamená sbohem.
To slovo, samozřejmě,
je shalom.
Shalom vepředu.
Shalom.
Shalom po stranách.
Shalom.
Shalom nahoře.
Shalom.
Všichni to prosím řekněte se mnou.
Shalom.
To je vše, co umím hebrejsky.
Jsem špatná Židovka,
a tato skutečnost mi došla ve velmi těžké chvíli.
Byla jsem na pohřbu své babičky,
na židovském obřadu,
a když se blížil ke konci, rabínka nám pokynula,
abychom se k ní připojili v závěrečné modlitbě.
Ona a všichni kolem mě začali zpívat.
Zpanikařila jsem, protože jsem tu modlitbu neznala.
Ale pak...
A pak...
mraky se rozestoupily.
A jako by na mě sám Bůh
posvítil svým světlem poznání,
začala jsem...
zpívat.
Ale jak bych mohla tu modlitbu znát?
Tu melodii.
Každou jednu větu.
Podívala jsem se k nebi.
Z oka mi ukápla jediná slza.
A pak jsem si uvědomila:
„To je jen poslední píseň v Schindlerově seznamu.“
A jestli tomu uvěříte, tak to nebyla ta nejpodivnější věc,
která se toho rána na hřbitově stala.
Před začátkem obřadu dal pohřebák, který měl na starosti rakev,
mému staršímu sourozenci a mně ohromně zabrat,
když jsme se dobrovolně přihlásili nejen jako nosiči rakve,
ale i jako nosiči nejtěžší části rakve. Přední části.
Vysvětlil nám, že je to práce, kterou tradičně dělají muži,
a že bychom na to neměli dost sil.
Teď nechci zostuzovat tělo,
ale tenhle muž byl bledý, křehký, zachmuřený muž,
bez vlasů kromě skopových kotlet
a s roztřesenýma, povadlýma rukama.
Vypadal, jako kdyby se Wolverine nedokázal uzdravit.
A něco, co byste měli vědět o mé rodině,
co dodá příběhu kontext,
je to, že pocházím z velmi queer rodiny.
Jsem bisexuální.
Mám dva transgenderové sourozence.
Moje babička, kterou jsme toho rána ukládali k poslednímu odpočinku,
byla otevřená a hrdá lesbička.
A i když je můj otec heterosexuál,
pláče, když Julie Andrews zazpívá vysokou notu v muzikálu Za zvuků hudby.
Jak byste to nazvali?
Já tomu říkám muž, kterému můžete věřit.
Moje babička se ke svému tajemství přiznala v roce 1962.
Přestěhovala se z Filadelfie do Kalifornie se dvěma chlapci,
kterým bylo pět a šest měsíců.
Všechno zvládla sama. A důvod, proč přežila
a proč se jí dařilo, je ten, že na každém kroku
se sama za sebe postavila.
Její krev mi koluje v žilách,
takže si vlastně nenechám od nějakého cosplayera Sweeneyho Todda...
říkat,
že nejsem dost silná.
Půjdu zpátky k němu a řeknu mu: „Hele, to nebude problém.
Zvládneme to skvěle.
Zvládneme to.
Zvládneme to unést.
Žádný problém.“
A udělal tu věc, kterou muži dělají,
když chtějí, abyste věděli, že si vás neváží.
Vyhnul se očnímu kontaktu a promluvil na nejbližšího muže.
Řekl mému tátovi:
„Tohle tradičně dělají muži a oni na to nebudou mít dost síly.“
Hele, bylo to brzo ráno.
Nejsem na to pyšná, ale řekla jsem: „Hej, duchu minulých Vánoc.
Na střední škole jsem byla kapitánkou týmu roztleskávaček.
Tohle není zdaleka poprvé, co ponesu bezvládnou lesbičku.“
Nakonec to dovolil.
A šli jsme,
nesli jsme mou babičku na místo jejího posledního odpočinku.
A přitom jsme přemýšleli o odkazu jejího života.
A přemýšlela jsem, jestli by na mě byla pyšná.
Modlila jsem se za znamení.
A kráčeli jsme k jejímu hrobu za řidičem pohřebního vozu.
A když jsme se blížili k jejímu hrobu...
spadl dovnitř.
Díky, Los Angeles.
Jmenuji se Hannah Einbinder.
Dobrou noc!
NATOČENO 20. DUBNA 2024 V EL REY, LOS ANGELES
MÝM RODIČŮM
Překlad titulků: Petra Poláchová