Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KÕIK PEAB KADUMA
Võite istuda.
Kui mõned koomikud alustavad oma esinemist,
ütlevad nad midagi sellist:
"Las ma räägin teile natuke endast."
See on minu versioon sellest.
Mu ema sünnitas mind kui ta oli 42.
Sest enne seda oli tal...
kiire.
Minu ema teenis meie kodus raha.
Ta oli 12 aastat vanem kui mu isa
ja keeldus
temaga seaduslikult abiellumast.
Mida tähendab minu jaoks naiseks olemine?
See tähendab meheks olemist.
Meie kodus, kui ema meile head ööd soovis, suudles ta meid kaks korda.
Üks kord õhtuks ja...
üks kord, et heastada, et järgmisel päeval teda pole.
Ärge muretsege minu pärast, Los Angeles.
Mind kasvatas minu päris ema,
mi madre real,
Gloria Lopez Cabrera.
Just nii, ta õpetas mulle kõike, mida tean.
Tema on põhjus, miks ma kätt kõrvetades, selle asemel, et öelda: "Ai!"
ütlen "Ay!"
Aga lähme veel ajas tagasi.
Aasta oli 1995, ning ema ja isa tahtsid poissi.
Geenitehnoloogid sorteerisid minu isa...
geneetilist materjali,
ja kõrvaldasid kõik spermid XX "naissoost" kromosoomidega.
Kõik peale ühe.
Üheksa kuud hiljem saabus ema väikese poja asemel tüdruk
meeldetuletuseks vanematele, et kui nad Jumalat mängivad,
peavad nad rinda pistma saatana endaga.
Sellepärast, kui inimesed küsivad minult, kas on raske olla naiskoomik
suures vähemuses meeste keskel,
ütlen neile: "See pole mu esimene kuradi rodeo."
Alustame.
Kas keegi on kunagi DMT-d tarvitanud?
Hea küll.
Neile, kes ei tea,
DMT on psühhedeelne kemikaal,
mis vabaneb kõigi meie ajudes,
kui me sureme.
Öelge ta kohta mida tahate,
aga Jumalast on kena seda sinna natuke puistata, mis?
Ta mõtles, et jah, kahjuks inimesed,
lõpuks te...
peate surema.
Aga...
vahetult enne seda...
elate te täiega!
Mina ei tee enam eriti narkootikume,
sest ma suitsetasin, Los Angeles, krooniliselt marihuaanat
neli ja rohkem korda päevas elutähtsate etappide ajal aju arengus.
Ma olen see, millele teadlased ja arstid
on viidanud mitmetes artiklites ja meditsiiniajakirjades kui...
"rikutud."
Sõbrad üritavad mind veenda nendega koos seeni ja hapet tegema.
Nad ütlevad,
et see avardab mu mõistust.
Ükskord nägin ma ämblikuvõrku,
mille sisse olid jäänud vihmapiisad, ja ma vahtisin seda nii kaua,
et jäin tööle tund ja 45 minutit hiljaks.
Mu ülemus ütles: "Hannah, see on vastuvõetamatu.
Ma ootan sinult enamat."
Ma ütlesin: "Miss Valdez...
Kes käskis teil seda teha?
Me töötame kohvikus
Lääne-Hollywoodi elitaarse jobunduse epitsentris.
Mul on selles asutuses üks eesmärk.
Ma tõstan teiste baristade moraali.
Ma olen koomiline leevendus.
Ei midagi enamat ega vähemat.
Kas tahate, et oleksin õigel ajal kohal
või tahate, et ma takistaksin Victoriat
CW seriaali kolmandat peategelast mõrvamast?"
Ja teiseks,
mis kõige olulisem...
ämblikuvõrk on rohkem kui lihtsalt ämbliku elupaik.
See on looduse poolt disainitud surma mehhanismiks,
disainitud tapma.
Kuid mis leiab end lõksus ämblikuvõrgus
kui vesi, elu alus.
Ma vaatasin ämblikuvõrgust üles ja nägin päikest säramas läbi puu lehe,
põhjustades närbumist ja langemist maale, surnuna, kus irooniliselt,
ei oleks puu saanud üldse kasvada,
kui poleks olnud seda sama päikest, mis põhjustas lehe surma.
Kui ma hapet teeks, ei tuleks ma enam kunagi tagasi.
Kui ma suren, ja ma kavatsen seda teha, annetan
oma keha teadusele, et nad saaksid uurida
narkootikumide mõju mu ajule.
Aga peamiselt, kui aus olla,
arvan, et need nohikud väärivad näha kümmet
ükskord päriselus alasti, onju?
Ma suitsetasin kanepit, et vähendada selle 40 mg
Adderalli mõju, mida ma iga päev kuus aastat võtsin.
Ma olen väga põnevil.
Neurodivertissanss on kätte jõudnud!
ATH on praegu kuum!
ATH armee!
Halvim armee üldse.
Kõik panevad oma äratuse pärastlõunaks, mitte hommikuks.
Magavad kuradi lahingu maha.
Seersant ütleb: "Tõugud!
Millest ma just rääkisin?"
Mina arvan,
et amfetamiinipõhiste stimulantide liigne välja kirjutamine,
et kapitalismi tingimustes tootlikkust suurendada, on pannud inimesi mõtlema,
et kõigil on ATH,
kui enamik inimesi lihtsalt vihkavad oma tööd
ja peavad selleks olema narkouimas.
Ja... Kui...
Kui sul on tähelepanuhäire ja ATH, siis kõik su elus
ütlevad sulle, et peaksid
mediteerima.
Püüdes saada mingit vaimset kontrolli tunnet.
Aga kuna mul on ATH,
siis iga kord, kui püüan mediteerida,
kõlab mu aju sisemus niimoodi.
Nii et ma ei tee seda.
Eelmisel nädalal, pärast 15 aastat oma terapeudi juures käimist,
soovitas ta mul hüpnoosi proovida.
Olgu, publik ei mõista seda.
Pole probleemi.
Kõik on hästi.
Ma lähen edasi.
Sõnastan selle teie jaoks ümber.
Mul on võime seda teha.
Liigun kohe edasi, nii...
Eelmisel nädalal...
pärast 15 aastat
meditsiinitöötaja külastamist,
soovitas ta mul pöörduda
nõia poole!
Et ta saaks mulle loitsu panna.
Olgem ausad.
Hüpnotiseerimine ei tohiks maksta USA dollareid.
See peaks maksma ekstsentrilise teene.
Ma peaks minema selle eest tasuma ja hüpnotiseerija peaks ütlema:
"Oh ei, mu laps, see pole raha, mida ma soovin.
Sa pead kandma sea mäe tippu ja laskma tal juua
sealsest ojast iga päev päikeseloojangul
kuni täiskuuni.
Või Cash App. Pikk aasta on selja taga."
"Hästi, mis su Cash App on?"
"Lihtsalt mu nimi."
"Mis su nimi siis on?" "See on..."
Aga aitab minust.
Räägime teist.
Näidake aplausiga, paljud teist, kes on täna õhtul siin,
usuvad siiralt, et olete hea inimene?
Tundub natuke kõrge.
Nõustun inimestega, kes ei plaksutanud.
Ma...
Ma tean kindlalt, et ma ei ole hea inimene.
Olen tegelikult vaid paberil hea inimene.
Selles mõttes et...
Ma olen vegan, sõidan Priusega, hääletasin Bernie Sandersi poolt.
Kolm korda.
Aga ma ei teinud ühtegi neist asjadest heast südamest, eks?
Arvate, et ma olen vegan, sest hoolin
süütute, hääletute loomade eludest, keda iga päev tapetakse?
Ei.
Ei, ma olen vegan, sest ma tahtsin vähendada
oma riski haigestuda vähki,
aga ei tahtnud loobuda värvi nuusutamisest.
Arvate, et sõidan Priusega, sest ma hoolin keskkonnast?
Nelikümmend viis dollarit kogu paagi eest!
Raha!
Mõtlete, et hääletasin Bernie poolt, sest ta oli ajaloo
õigel poolel oma poliitilise karjääri algusest
ja et Sandersi presidentuur tõstaks
hüljatumaid ja väärtuslikke ameeriklasi
ühe protsendi dollari kohta ja kurjade korporatsioonide eest? Ei!
Ma hääletasin tema poolt, sest tal oli parim keha.
Bernie Sanders, armastan seda hullu meest.
Ta saadab mulle e-kirju, liitusin listiga,
ja nende kirjade pealkirjad on pöörased.
Bernie kirjutas mulle eelmisel nädalal ja pealkiri oli otsesõnu:
"Hannah, olukord on kehv!"
Mõtlesin:
"Jah, me teame."
1949. aastal kirjutas mees nimega Alfred Steferud
artikli väljaandes USDA Journal of Agriculture.
Selles ta soovitas, et linnaplaneerijad istutaksid ainult
isaspuid,
sest emaspuud
risustasid tülikate seemnete ja viljadega, mis muutsid tänavad inetuks.
Muidugi mõeldi 1949. aastal Ameerikas:
"Väkk! Me ei taha, et need vastikud puud
laseks oma menstruatsiooni kõnniteele!
Rõve!"
Ja nii tehtigi.
Kui suudate seda uskuda, siis 1949. a, linnades üle kogu riigi,
istutati peaaegu eranditult isaspuid,
kui hooajaliste allergiate käes kannatas
sel ajal 15 miljonit.
Tänapäeval on see number üle 230 miljoni.
Ja kellelgi ei ole need hullemad...
kui mul.
Olen allergiline õietolmu, tolmu, gluteeni, piimatoodete, karvaste loomade,
sulgede, rohu, kivide, puuviljade, kontrastaine, amoksitsilliini,
punase värvi number 40,
ja minu eksi sõnul, mehe puudutuse suhtes.
Nüüd...
Me kõik teame, et puud filtreerivad mürgiseid kemikaale õhus läbi pooride
oma lehtedes ja vabastavad puhtamat õhku.
Aga ma olen kutsunud teid täna siia, et arutada...
kuhu satuvad kemikaalid, mida puud talletavad.
Hästi...
kui oleksime istutanud tüdruk-puid,
mis ei tooda õietolmu
üldse...
Rahva hulgas valitses vaikus.
Jah!
...oleksid kemikaalid kandunud seemnetesse,
mis langevad puudelt maha ja veerevad kanalisatsiooni.
Aga kuna me pidime istutama
need kuradi poiss-puud,
arvake, kuhu lähevad kemikaalid,
mida puud talletavad.
Õietolmu.
Tahate rääkida toksilisest maskuliinsusest?
Te hingate Tide PODi sisse. iga kord, kui uksest välja astute.
Ma pole selline inimene, kes tõstatab probleemi ilma lahendust pakkumata.
Ja ma arvan, et see on antud juhul üsna selge.
Head ööd! Kujutate ette?
Peame kõik need puud tapma.
Ma ei räägi puudest looduses. Ei!
Ma ei räägi neist.
Nad tegutsevad nii keeruka süsteemiga, et pole aega sellesse süveneda.
"Ei, Hannah, palun, räägi sellest". Olgu!
Puud looduses tegutsevad sisuliselt botaanilise kommunismi all.
Nad jaotavad toitaineid juurte kaudu
sõltuvalt, milline puu mida vajab.
Puud siin hoiatavad teisi puid miilide kauguselt
loomade eest, et nad saaksid eritada
ainet, mis annab puukoorele imeliku maitse.
Nad saadavad sõnumeid.
Maa-alused sõnumid.
Puudel on ligipääs keelele.
Ja te lihtsalt magate öösel?
Olen ärkvel!
Looduslikud puud on keerulised ühiskonnad, mis põhinevad
naiselike emapuude jõul ja me peame neid kaitsma.
Aga need linnapoisid,
millest nad võiksid seal all rääkida?
Nad on kõik mehed.
See kõlab ilmselt nagu episood "Joe Rogan Experience'ist".
Tapke nad!
Ja mesilased teevad ületunde!
Ma nägin mesilast tolmeldamas kell 23.45.
Tööpäev on läbi, semu, sa töötad liiga palju.
Oh, jumal küll. Mesilased on haledad.
"Pean töötama kuninganna heaks."
Ta ei mõtle sinu peale üldse!
Päästke mesilased?
Jah, polüamoorse, monarhilise türanni käest.
Viisteist minutit veel.
Ei, aga me peame tõesti mesilased päästma.
Kui pole mesilasi...
pole vilja.
Kui pole vilja...
pole toitu.
Kui pole toitu...
Kõhn!
Ei!
Ei, me peame nad päästma.
Ja neid tapetakse.
Enamalt on see kliimamuutus, mis tapab mesilasi.
Ei tahaks seda öelda, aga see on tõsi.
Kliimamuutus on käes.
See ei juhtu varsti.
See toimub praegu.
Täna õhtul.
Kõik peab kaduma.
Ja inimkond on...
Peale siin ruumis viibijate.
Inimkond on toksiline,
vägivaldne
abikaasa.
Ja kliimamuutus on lihtsalt planeet Maa...
mõistmas oma väärtust...
ja lahutust taotlemas.
Tahate teada, mida ma sõbrana arvan?
See on talle hea.
Ma kujutan planeet Maad ette
New Yorgi kortermaja 11. korrusel
loopimas inimkonna asju aknast välja
kõnniteele nagu Marisa Tomei filmis "Minu nõbu Vinny".
"Ma panustasin siia 4,5 miljardit aastat!
Mõtled, et saad mind lihtsalt reostada
ilma kaitseta ja seejärel liikuda edasi teisele planeedile?
Lase käia!
Tahad Marsile minna?
Mine Marsile!
Põrgusse see mõrd, nii palju, kui ta väärt on!
Mis, muide, ei ole mitte midagi!
Ta ei saa anda sulle pooltki sellest, mida mina!
Tal ei ole isegi vett!
Mina olen 71% ja see on tõusuteel, tänu sulle, sa kuradi värdjas!
Ma teen sulle süüa.
Ma koristan su järelt.
Ma pakun sulle peavarju.
Ja mida sa mulle annad?
Ah?
Paar endist vangi koristavad randa
laupäeviti kell 11-15?
Mine põrgu!"
See olen vaid mina.
See...
See oli Maa.
Aga see...
on Päike.
See oli Maa.
See on Päike. Läheb lahti.
"Ära vaata mind!"
See oli Päike.
Nüüd...
see...
on Kuu.
"Tere.
Oh, kas sa just märkasid mind?
Ma olen sind jälginud.
Olen siin alates kella kolmest päeval.
Ütle mulle.
Mis tunne on olla soojas Päikese säras?
Mul on nii külm.
Nüüd veritse! Veritse!"
Ma ei tea, ta tekitab sellise tunde.
See meenutas mulle midagi täiesti kõrvalist.
Tahaksin jagada hiljuti avastatud allasurutud mälestust.
Aasta oli 2009. Mu päev algas nagu ikka.
Ma olin 15-aastane.
Ärkasin tohutu migreeniga.
Võtsin oma Adderalli koos kohviga, et seda kergendada.
Sõitsin kooli, kus suitsetasin kanepit parklas koos teise lapsega,
kelle ametlik nimi oli Legend Waters.
Tulin teadvusele, istudes inglise keele klassis, seitsmendas tunnis.
Kui järsku...
Tundsin, kuidas mu lohuga iste
täitub ääreni
salapärase vedelikuga.
Mõtlesin läbi nimekirja, mis see võiks olla.
Number üks,
on piss.
Aga ei, see ei või olla.
Oleksin mõistnud, et mul on häda.
Ainus teine vedelik, mida mu keha oli tootnud
kuni selle ajahetkeni, olid
pisarad.
Aga ma võtsin nii suurt annust Adderalli,
et selline emotsionaalsus poleks olnud võimalik
sel hetkel.
Lõpuks vaatasin alla ja nägin...
verd.
Mõtlesin: "Jumal...
see võib olla ainult üks asi.
Mu maks ei toimi enam."
Jah, ma arvasin, et mu maks ei tööta,
sest mulle meeldis sel ajal väga haigla draama "House".
Selles sarjas on see alati põhjus.
Aga ei, nii oligi.
Inimesi täis ruumis olin ma üksi.
Ma ei saanud oma mobiili kasutada
sõbrale sõnumi saatmiseks, sest mul polnud mobiili
ja mul polnud sõpru.
Nii ma seal istusin,
oma vereloigus,
liikumatult ja hääletult,
tund ja 45 minutit, kuni oli ohutu.
Kell helises.
Proua Deaver ütles: "Tund pole läbi, kui kell heliseb.
Tund on läbi, kui mina ütlen."
Milline mõrd.
Mis?
Kell helises.
Lõpuks lasi ta klassi minema.
Kõik õpilased tormasid välja, peale ühe, kes jäi maha,
et esitada proua Deaverile küsimus.
Ta lähenes lauale, et seda teha, varjates mind.
See oli mu pääsetee.
Ma voolasin sealt välja nagu või kuumal röstsaial.
Voolasin sealt välja nagu 50-kilone teismeline tüdruk,
kes kaetud verega.
Kuid olin nüüd silmitsi uue probleemiga.
Ma olin maailmas, alasti ja hirmul, nagu äsja koorunud iguaan
rannal, mis on täis madusid, kes takistavad mu teed ookeani poole
ja vabadusse. Haavatav ja taas kord üksi.
Kuni...
mulle lähenes Rod Shayan.
"Hei, sina! Mis teed?"
Ma ütlesin: "Ei midagi, sina?"
Ta küsis: "Mida peidad?"
"Mida sa ise peidad?"
Ta pööras mind ümber ja nägi kõike.
Ta hakkas naerma.
Hakkasin naerma-kaldkriips-nutma.
"Rod, sa pead mind aitama."
Ta lõpetas naermise.
Võttis oma pusa seljast.
Sidus selle mulle ümber.
Ja saatis mind direktori juurde, aitas mul emale helistada.
Ja kui ema auto kohale jõudis, aitas mind sisse.
Ning enne kui ära sõitsime,
kummardus ta kaassõitja akna kõrvale,
ja tegi nii.
Kerisin selle alla.
Ei, ma teen nalja.
Ta ütles: "Ära muretse. Mul on neli õde.
Varu kindlasti šokolaadi.
Homme näeme!"
Ja siis koputas ta auto tagaosale?
Nagu oleksime kaupa täis laevakonteiner?
Kord kuus...
suvalisel ajal...
ja mitte kunagi samal ajal...
hakkab mu emakas valutama,
vaatan Kuule otsa
ja heidan oma inimnaha
ning muutun koletiseks.
Kas mul on õigus, daamid?
Ajavaimus on see teema
filmides ja televisioonis, kus naine on hullumeelne
ja mees küsib: "Kas sul on päevad?"
ning naine lööb ta läbi klaasakna.
See on tema õigus.
Aga endast rääkides...
alati...
kord kuus...
Olen ma väga lähedal
rahvasaadiku mõrvamisele
mõrva-suitsiidi stiilis.
Ja siis keegi minu elus
tuleb mu juurde heast südamest ja ütleb:
"Hei, Hannah...
kuidas sul läheb?
Täiega.
Me oleme lihtsalt mures.
Me muretseme su pärast.
Tahame lihtsalt teada, mis toimub.
Sest oleme kuulnud mõningaid...
See pole probleem, lihtsalt mõned asjad,
mida sa teed ja ütled, on hirmutavad.
Me lihtsalt... See on dialoog, eks?
Me tahame teada, aga...
kas on võimalus, et sa oled, lihtsalt sellepärast, et ma tean
et see on nagu tsükkel...
Seal on mitu faasi.
Loodan, et ma eksin.
Mõistad, mida räägin?
Ma tahan.
Ma loodan.
Tahtsin lihtsalt selgitada,
kas sul on...
päevad?"
Terve aeg, kui see inimene minuga räägib, olen ma metsik.
Olen kuradima...
Olen nagu Benedict Cumberbatch, kes teeb "Kääbiku" jaoks liikumisvõtteid
Ta küsib, kas mul on päevad ja mina...
"Ilmselt jah. Vau, aitäh.
Sa tõesti aitasid mind sellega.
Sa...
Lasid köie kaevu põhja, eks ole?
Oleksin peaaegu midagi halba teinud.
Tänan sind selle eest."
Muide, kui me juba küsimusi esitame.
See on kindlasti dialoog.
"Kas sa tead, kas transpordis olevat pakki saab peatada?"
"Mida?" "Washington. Anna mulle teada."
Ma ei kiitle, aga inimesed tulevad pärast esinemisi mu juurde.
Ja ütlevad alati sama asja.
"Hannah...
miks sa nii kõvasti pingutad?"
"Tundub, et sinu puhul ei lõpe töö kunagi."
See on lihtne.
Sellel on põhjus.
Mis on järgmine.
9-14-aastaselt osalesin ma ergutustüdrukuna võistlustel.
Plaksutage.
Loodan, et see on ütlematagi selge.
Ma austan iga inimest siin publiku seas.
Ma austan El Rey patroone.
Austan inimesi, kes elavad selle planeedi parimas linnas,
Los Angeles Californias.
Aga pange tähele...
mitte ükski teist
ei peaks ergutuskoori trennis poolt päevagi vastu.
Mõistate mind?
Kui treening sind ei murdnud,
siis psühholoogiline võitlus tegi seda kindlasti.
Ma arvan, et te ei saanud aru.
Mul oli tiimikaaslane Suzanne.
Ta kukkus võistluse ajal püramiidist välja
ja kui ta lavalt maha astus,
oli ta nii vihane, et kõndis betoonseina juurde,
lõi seda ja purustas oma jala.
Teate, kus ta praegu töötab?
Pentagonis.
Arvake, kes maksab selle kuue punkti kaotuse eest koondise võistlustel?
Tõenäoliselt Liibüa.
Samal võistlusel tegi teine tüdruk triki hüpet ja õõtsus.
See on mahaarvestus.
Ta vaatas otse silma mu treenerile esireas
ja pissis
õhus
hirmust.
Arvate, et kisakoor pole sport?
Teil on õigus.
See pole sport.
See on Ameerika Ühendriikide sõjaväe allüksus.
Arvate, et tahan seda teha?
Arvate, et ma tahan stand-up komöödiat teha?
See on hale.
Ma olin kunagi tšempion.
Ma maitsesin hiilgust.
Kisakoor rikkus mu keha.
Kummardudes kõlavad mu põlved nagu mängur žongleeriks täringutega.
Kas seda on valus kuulda?
Ma olen 28!
Olen biseksuaalne.
Ma pole seda tegelikult kogenud.
Ma ütleks, et üle 90%
kõigist koomikutest tulevad lavale ja räägivad peaaegu eranditult
meeste ja naiste erinevustest.
Kuid paljud neist
tegelikult teavad?
Ma olen kaevikus.
Kogun uurimismaterjali.
Ma kogun andmeid.
Ma riskin oma eluga.
Ning tulemused on selgunud.
Mehed on idioodid ja naised on tüütud.
Sugudevaheline võitlus on viik.
Mine põrgu ja mine põrgu.
Te kõik ajate mind närvi.
Biseksuaalid.
Kõik tahavad meid,
kuid keegi ei soovi meid.
Heterod ei taha meid.
Homoseksuaalid meid kindlasti ei taha.
Hei, lesbid! Mida me teile teinud oleme?
Peale selle, et andsime lootust ja murdsime te südame?
Miks te küll vihased olete?
Kuidas seda veel öelda?
Biseksuaalid on LGBTQIA Pluss kogukonna juudid.
Kas see on loogiline?
Kõik mõtlevad, et biseksuaalid on vormimuutvad, maniakaalsed kaabakad.
Nad ei kuulu meie sekka.
Tuleb tuttav ette, juudid?
Privaatsust on tänapäeval raske leida, kas pole?
Kas te ei arva?
Sa ei saa isegi purskkaevu ees istuda
pea kätel, edasi-tagasi kiikudes
ja nuttes, ilma et keegi tuleks,
teeks pilti ja pealkirjastaks selle
"Praegune meeleolu."
Sa lihtsalt ei saa hetkekski üksi olla.
Ja ma arvan, et sotsiaalmeedia on selle eest vastutav.
Kuulsin ühe noore naise telefonikõnet.
Arvan, et ta vestlus tõestab minu mõtet.
"Kas ütlesin, et Mila võttis sünnipäevalõuna kutse tagasi?
Jah, tean, nagu täiesti kriminaalne.
Kõik oli valmis ja õhtul ta helistab: "Vabanda, Sav.
Ma lähen vist lihtsalt oma vanematega."
Ma olin vihane, aga ei öelnud midagi.
Järgmisel päeval, arva, kes on taustal
Kate'i Snapchat'i loos kell 13.27 Catchis Lääne-Hollywoodis?
See mõrd. Aga see pole veel kõik.
Instagram, kell 14.00
Kate lisab neist pildi pealkirjaga:
"Palju õnne, mu parim sõbranna, süda, täht, šampanja emotikon."
Kas ta arvas, et ma ei näe seda?"
Mulle meeldiks mõelda, et kui sama olukord oleks tekkinud
näiteks aastal...
1931...
oleks see toimunud pigem nii.
- "Tere, Maude." - "Hei, Blanche.
Mis uudist?"
"Maude, tead seda väikest üritust,
mida plaanisime?"
"Muidugi. Kas kannad seda punast riietust?"
"Kullake, ema ja isa ütlevad ei.
Läheme kolmekesi."
"Sellest pole midagi, Blanche."
-"Head aega." -"Kohtumiseni."
Ja ongi kõik.
Need naised lähevad oma teed ja mõtlevad, mida teha
oma väga hiljutise hääleõigusega.
Nad on hõivatud.
Ma ei tea, mis tunne oli olla naine 30ndatel.
Ma ei väida, et tean.
Aga olen nõude pesemise ajal nutnud.
Arvan, et see on sarnane.
Tahaksin teile nüüd midagi öelda, mida oma kultuuris ütleme.
See on sõna, mis tähendab "tere".
See on sõna, mis tähendab rahu.
Sõna, mis tähendab hüvastijättu.
See sõna on muidugi
shalom.
Shalom eesotsas.
Shalom.
Shalom külgedel.
Shalom.
Shalom ülalpool.
Shalom.
Palun öelge kõik koos minuga.
Shalom.
See on kogu heebrea keel, mida ma tean.
Ma olen halb juut,
ja see fakt koitis mulle väga raskel hetkel.
Olin oma vanaema matustel,
juudi teenistus,
ja kui see lõppes, andis rabi meile märku
ühineda temaga viimases palves.
Tema ja kõik minu ümber hakkasid laulma.
Sattusin paanikasse, sest ma ei teadnud seda palvet.
Aga siis...
Just siis...
läksid pilved laiali.
Justkui oleks Jumal ise
valgustanud mind oma teadmiste säraga,
ma hakkasin...
laulma.
Aga kuidas ma seda palvet teadsin?
Meloodia.
Iga värss.
Ma vaatasin tagasi taevasse.
Üksainus pisar langes mu silmast.
Ja siis ma mõistsin.
See on lihtsalt viimane laul "Schindleri nimekirjas".
Ja kui suudate uskuda, siis see polnud kõige kummalisem asi,
mis sel hommikul kalmistul juhtus.
Enne teenistust põhjustas autojuht, kes vastutas kirstu eest,
mu vanemale sugulasele ja mulle tohutult peavalu,
kui me hakkasime vabatahtlikult mitte ainult kirstukandjateks,
vaid kirstu kõige raskema osa, esiosa, kandjateks.
Ta selgitas, et see on töö, mida traditsiooniliselt teevad mehed,
ja et me ei ole piisavalt tugevad.
Ma ei taha nüüd häbistada,
kuid see mees oli kahvatu, habras, sünge välimusega mees
ilma karvadeta peale oma põskhabeme
ja värisevate, mõranenud kätega.
Ta nägi välja nagu Wolverine, kui ta ei suudaks ennast tervendada.
Miski, mida peaks teadma mu pere kohta,
mis annab loole konteksti:
olen pärit väga kväärist perest.
Ma olen biseksuaalne.
Mul on kaks transseksuaalset õde-venda.
Mu vanaema, keda me sel hommikul matsime,
oli avalikult ja uhkelt lesbi.
Ja kuigi mu isa on hetero,
nutab ta, kui Julie Andrews tabab "Helisevas muusikas" kõrgeid noote.
Kuidas seda siis nimetada?
Nimetan seda meheks, keda võib usaldada.
Minu vanaema tuli kapist välja 1962. aastal.
Ta kolis Philadelphiast Californiasse koos kahe pojaga,
kes olid viie- ja kuue-kuused.
Ta tegi seda kõike üksi ja sai hakkama.
Ta oli edukas, sest ta seisis enda eest
igal sammul.
Tema veri voolab minu soontes,
nii et ma ei lase mingil "Sweeney Todd'i" etendajal...
öelda mulle,
et ma pole piisavalt tugev.
Läksin ta juurde ja ütlesin, et see ei ole probleem.
Oleme täiesti suutelised.
Me saame hakkama.
Saame raskusega hakkama.
Pole probleemi.
Ta tegi seda asja, mida mehed teevad,
kui tahavad, et teaksid, et nad ei austa sind.
Ta vältis silmakontakti ja rääkis lähima mehega.
Ta ütles mu isale,
et see on meeste töö ja me pole piisavalt tugevad.
See oli varahommik.
Ma pole selle üle uhke, kuid ütlesin: "Hei, mineviku jõulude kummitus.
Ma olin keskkoolis kisakoori kapten.
See pole esimene kord, kui kannan kokku vajunud lesbit.
Lõpuks ta lubas seda.
Me kõndisime minema,
kandes oma vanaema tema viimsele puhkepaigale.
Ja kui me seda tegime, mõtlesin ma tema elu pärandist.
Ma mõtisklesin, kas ta oleks olnud uhke.
Ma palusin märki.
Me kõndisime tema hauale surnuauto juhi järel.
Ja kui me tema hauale lähenesime...
kukkus juht sisse.
Aitäh, Los Angeles.
Olen Hannah Einbinder.
Head õhtut!
MINU VANEMATELE
Subtiitrid tõlkinud Merlin Chatoupi