Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Що є реальність, а що — вигадка?
Нам треба подумати про це. Гадаю, життя дурить нас усіх.
Реальність може бути брехнею, яку хтось вигадав, чи не так?
Може, ми усі живемо в чужій мрії.
ПОПІЛ
Так!
Дякую усім за те, що прийшли.
Знаєте, я не з тих, хто виголошує промови.
Сорок років тому, коли мій батько заснував видавництво «Уркан»,
у нас було багато друзів, надійних письменників.
А читачів були тисячі. Нашим першим виданням було «Море життя».
Відтоді у нас було стільки спогадів та ідей, чи не так?
Так.
Але книжок вже ніхто не читає.
І протягом більшої частини цієї пригоди моя дорога дружина була зі мною.
Вона досі першою читає книжки,
і я завжди довіряю її інстинктам.
Сьогодні наша десята річниця весілля.
Гьокче, я радий, що ти є. Що ми є.
Я скорочу нудну промову. Радий, що ви прийшли. За друзів!
За друзів!
Не лише я так думаю. Інші теж…
Кажу тобі, як другу: перестань писати про своє життя.
Спробуй щось інше.
Ой, Гьокче, поглянь.
Твоєму чоловікові більше не подобається те, що я пишу.
Він вважає, що мені варто спробувати щось інше. Гаразд. Як що до цього?
Я нещодавно прочитав у новинах.
Звичайний кравець у Малтепе, Стамбул,
думає, що Анна Кареніна справді існує.
Не просто вірить, а залишає сім'ю і їде до Росії.
-Що? -Якби це був серіал чи фільм…
-Ми б не купили. -Він у це вірив!
Йди до будинку.
Візьми якісь речі.
Давай, йди всередину.
Убий тих хлопців.
Торкнися цього.
ПОПІЛ
«Попіл ніколи не згорить.
Він — залишки палкого кохання».
«Як зрозуміти, що ти зустрів когось неземного?»
«А якщо ти сама не зі світу сього?»
«А якщо ти спиш…»
Розум того, хто почує мої слова, перепише його долю.
Я почну з прощання із собою.
Доброго ранку.
-Ми не замовляли рожеві. -Так.
-Ми замовляли сині. -Так.
Люди, яких я знала, і ті, хто пройшли повз мене —
у моїх спогадах.
Я пам'ятаю усі ті обличчя.
-Привіт. -Вітаю, пані Гьокче.
Дякую. Мамо?
-Гьокче? -Так.
Я покидаю їх усіх і пишу заради нового життя.
Щоб хтось став свідком того, що я пережила.
Той, хто матиме книгу, буде знати, що одна людина відповідальна
за усі збіги на моєму шляху.
ПОПІЛ
Особа, чиє ім’я я не наважусь назвати повністю, — «М».
Ніби усі вулиці Балату ведуть до нього.
Жахлива агресія М, його таємниче мовчання притягували мене.
Тату у вигляді кола життя на правій руці.
Тінь птаха на його шиї.
Ось з чого усе почалося.
Маленька пекарня в Балаті.
З таємницею М. пекарня перетвориться на спогад,
який затягне нас обох у невідомість.
ПЕКАРНЯ «МЮШФІКА»
Це місце перетворює на диво попіл, що літає навколо.
І лише я його бачу.
Він наче знак, вказував мені шлях
і щоразу вів до пекарні «Мюшфіка».
ПЕКАРНЯ «МЮШФІКА»
-Привіт, Лале. Доброго ранку. -Доброго ранку, люба.
-Ти як? -Добре. Чому так рано?
У мене для тебе пропозиція.
Ось те місце. Де двері? Ось. Ходімо.
ПЕКАРНЯ «МЮШФІКА»
-Привіт. -Вітаю, ласкаво просимо.
Дякую.
Не стійте там, сідайте.
Гьокче, я не знаю, як ти натрапила на це місце.
Знайшла в одній з книг, які надіслали. Написали про цю пекарню.
Що?
Головний герой купує тут симіт.
-Якийсь хлопець на ім'я «М.». -«М.»?
Так написано.
Ім'я не розголошується. Хай там як, він дивний.
Тип не зі світу цього.
У нього на горлі та руці татуювання з глибоким змістом.
Він змінює життя тих, хто із ним зустрічається.
-Гьокче, ти в порядку? -Так. Усе гаразд.
Ти читаєш роман. Це вигадка.
-Фантастика. Ти ж знаєш, так? -Але пекарня ж справжня.
-Може, і чоловік теж. У чому проблема? -Я тобі не вірю.
Ні, я не можу це пити. Давай, люба.
Ходімо.
Вип'ємо кави у пристойному місці.
Йди. Я тут поблукаю.
Гаразд. Як хочеш.
М. зберіг усе своє минуле в столярній майстерні.
Знаки привели мене до крамниці,
яка була його притулком.
Коли я думала, що заблукала, попіл привів мене до його дверей.
Я зрозуміла, що у мене немає вибору, окрім як піти за М., як і попіл.
Гаразд. Я напишу тобі на імейл.
Добре, зараз надішлю.
-Вітаю, пані Гьокче. -Привіт.
У пана Кенана важливий дзвінок.
-Можете зачекати тут. -Авжеж.
-Щось вип'єте? -Я маю, дякую.
Так, вірно.
Гаразд, тоді чекатиму на новини від тебе.
Гаразд. Так тримати.
-Привіт. -Привіт.
-У цей час, Гьокче? Щось сталося? -Я хотіла випити кави.
-Хто стежить за магазином? -Джейлан. Все одно тихо.
Ну, гарна думка,
але сьогодні насичений день, тож…
Я забув надіслати мейла.
-Мені піти? -Ні, все гаразд.
Мені просто треба дещо надіслати.
Угур Ортун тут.
-Тут чи у конференц-залі? -Останнє. Я йду.
Гаразд.
Гм, добре.
-До зустрічі. -Щасти тобі.
Дякую.
Оповита таємницями, висока вежа належала лише нам двом.
Це було місце серед богів.
Щоразу ми йшли іншою дорогою у темному тунелі,
щоб дістатися до дверей в кінці, що вели до неба.
Коли ми відчиняли двері, залишали наші нудні життя позаду,
переходили у інший всесвіт.
«Коли я пройшла через двері, забула своє минуле. Я усе стерла».
«Він був моїм провідником, який підносив мене до неба».
Привіт. Ласкаво просимо.
Дякую. Мені казали, що тут є вежа. Ви знаєте?
Вежа? Я не знаю ніякої вежі.
Гаразд, я запитаю когось іншого.
-Мир вам. -Дякую, вам теж.
-Можна мені три симіти, дядьку? -Алло?
-Три симіти. -Так.
Так, сер. Я саме збиралася дзвонити.
Так, сер.
Так, бракує деяких частин.
Ні, не лише…
Не лише за кольором, але й за розміром. Просто не віриться.
Гаразд. Просто принесіть коробки, скільки б їх не було.
Вони потрібні цього тижня. Я мушу йти. Пізніше. Гаразд. Поговоримо пізніше.
Алло?
Ви столяр?
Так. Чим можу допомогти?
Гм… Я хочу замовити дзеркало. Мені потрібне для мого бутика.
-Де він? -У Нішанташі.
Нішанташі. У вас є мірки? Яке ви хочете?
Нема мірок. Просте дзеркало у дерев'яній рамі.
-Ми зайняті. Я колись до вас доберуся. -Усе досить просто.
-Це терміново чи ні? -Ні.
Тоді все добре.
-Вибачте, як вас звати? -Алі.
-Я оберу розмір і повернуся. -Коли хочете.
Метін Алі Сойкан?
Це вам.
Номер посвідчення і підпис.
Ось.
-Ви щось забули? -Взяти ваш номер.
Метін Алі, так?
Мене звуть Алі, мало хто знає про Метіна.
Я Гьокче. Рада знайомству.
Я подзвоню вам щодо розміру.
Як тобі місце для дзеркала, Джейлан?
Не думаю, що воно нам потрібне,
Візьми мірну стрічку.
Виміряємо висоту.
Подивимося. До самого низу.
Вітаю, пане Метін. Так, це Гьокче. Я дзвонила вам щодо вимірювань.
Маємо 80 на 150. Має бути вертикальне. У стилі Шеваля.
Гаразд. До зустрічі.
Бувайте.
Кохання і війна — те саме.
Вони обоє нагадують бій між вовками.
Поки чоловік і жінка звиваються під хутром одне одного,
встромляють кігті в серце іншого.
Це дико. Огидно. І брудно.
Якби М. не вважав мене особливою, я б ніколи не відкрила свою силу.
Гьокче?
Чекай.
Істини заводять у глухий кут, коли їх усвідомлюєш.
Чи може серце кохати двох людей одночасно?
Я була розбита, коли дізналася, що М. одружений.
Просто розбита.
З розбитим серцем я хотіла віддатися в руки смерті.
Єдина проблема була в тому, хто це зробить?
Дивіться, у нас є простіша модель.
-Так. -Знову міні.
-Вам би пасував цей колір. -Гарне.
-Ще таке є. -Так, гарне.
Ласкаво просимо.
Я принесу інструменти.
Ця теж гарна.
Як щодо цієї? Теж гарна.
Дуже гарна.
Чудово.
Джейлан, допоможеш?
Воно буде біля стіни.
Треба перенести, але…
Сподіваюся, я добре виміряла.
Я теж сподіваюся.
Я так прив'язалася до М.,
що змогла забути, що він одружений.
Готово. Вам подобається?
Гадаю, так, але…
Вам не подобається?
Воно заважає. Може, повісимо на стіну.
Воно зроблене з підставкою. З дерева, тож воно важке.
Стіна не витримає. Можемо спробувати, але…
Думаю, так буде краще. Як ти гадаєш, Джейлан?
-Як хочете, пані Гьокче. -Краще виглядатиме на стіні, правда?
-Я зніму підставку. Це займе час. -Гаразд.
Трохи вище.
Ні, надто високо. Трохи…
Посередині. Нижче. Це занадто.
Трохи лівіше.
-Усе гаразд? -Я в порядку.
Влаштували тут безлад.
-Щось з рукою? -Нічого страшного.
Принеси перекис і марлю в аптечки.
-Не треба. Лише подряпина. Я звик. -Сідайте, будь ласка. Ось.
-Я серйозно. -Так, сідайте.
-Це… -Може, треба притиснути.
Тут, так?
Поки вона прийде, давайте…
Я не очікував, що дзеркало випаде з рами.
Думав, стіна не витримає.
-Та воно впало. -Це я винна…
Каркас розхитався. Вибачте за безлад.
Прошу. Я наполягла. Це моя вина. Я занадто наполягала.
-Рама… Га? -Ваша… Що?
Рама. Я її ще раз підтягну.
Чорт, купа роботи. І тут безлад.
Будь ласка. Без проблем. Не зважайте. Нічого страшного.
Може, ви впустили обручку?
Там.
Ви про що?
У вас немає.
Може, тому, що я неодружений.
Що?
Так, я неодружений.
І ніколи не були?
Люба, пам'ятаєш, що нам сказав Кенан?
Що не можна публікувати нову книгу Танера? Я думаю…
Чому ти смієшся?
Вибач. Я дещо згадала.
Що саме?
Пам'ятаєш книгу, про яку я розповідала?
Це той тесляр.
І?
Він прийходив до бутика.
Як він його знайшов?
Я знайшла його.
Ти ганялася за незнайомцем?
Я ніби його знаю.
Через книгу.
Не всі сходи у вежі вели до неба.
Виявилося, що вежа любить гратися з тими, хто не має провідника,
постійно вводячи їх в оману у темряві.
Щоб знайти дорогу, я лишала слід на кожній стіні, на кожному кутку.
Єдиний доказ того, що у нас було з М., висічений на стінах вежі.
Ти не зустріла мене не біля дверей.
Я чекала. Дзвінок подзвонив раніше?
Ні.
Сідай.
Що ти робиш?
Синку, що ти робиш?
Що ти робиш, любий?
Ти таємно перебирав мою сумку? Га?
Не міг знайти щось інше для малюнків, Еге? Навіщо?
Я граюся.
Гьокче?
Він просто грається.
З книгою, яку нам надіслали!
Це ж лише чернетки. У чому справа?
Я ще не закінчила.
Вибач.
Але більше так не роби, гаразд?
Буду.
Світло, яке увімкнув М., освітлювало усе місто.
Тут немає правил.
Цікаво, хтось бачить, як попіл літає навколо нас, коли ми разом.
Іл’ясе, йди по Латіфа.
-Вітаю. -Вітаю. Ласкаво просимо.
Дзеркало готове?
Я ще не зміг його вирізати. Я хотів. Я розріжу його і привезу.
Гаразд. Без проблем.
Як ваша рука?
Ось чай…
Чому б нам не поговорити надворі?
Авжеж.
Дощ почався.
Ось так завжди. Завжди непередбачувано. Скоро припиниться.
Так?
Ні, сер. Свою роботу я там зробив.
Ми доставили його цілим. Поговоріть з кур'єрською компанією.
Ми до того нічого не маємо.
Я розумію, що двері зламані…
Я знаю місце, де готують гостру албанську кюфту.
-Може, поїмо там кюфту? -Гаразд.
Куштуйте, прошу.
-Як смачно. -Добру кюфту роблять.
Ти тут виріс?
Народився і виріс у Балаті.
Моя столярна майстерня — увесь мій світ.
-Балат-Базар. -Я там була.
-Пекарня. -Я була в тій місцевості.
Скоро принесу.
Я ніколи тут не була.
Ти тут зараз.
Я рідко покидаю це місце.
Я насправді… Неважливо.
Можна нам хліба?
Неважливо, що?
Скажи мені.
Я не виходжу звідси. Тобто…
Я давно звідси не виходив. Я ходив до твого магазину і все.
Як тобі надворі?
Я не знаю.
Погляньмо на вежу.
Яку вежу?
Я чула, що є вежа з видом на місто,
про яку мало хто знає.
А мені звідки про неї знати?
Я подумала, може, ти знаєш.
Тобі про неї розповіли? Яка вона? Як туди пройти? Де вона?
-Хтось ще про неї знає? -Має знати.
КЕНАН
Не дають мені спокій.
Мені треба йти.
Я не змогла доїсти.
Все одно, дякую.
Я рада, що твоя рука в порядку.
До зустрічі.
-Алло? -Гьокче, де ти?
-Їду. -Прошу, їдь негайно додому.
-Щось сталося? -Ми чекаємо на тебе.
Це просто ігри, вони несправжні.
Йди до себе.
-Тоді дай мені Game Boy. -Немає у тебе Game Boy. Йди до себе.
Сонечко?
-Що сталося? -Еге сьогодні побився у школі.
Це не просто бійка.
Він вкусив дитину за вухо.
Йому накладали шви. Його мати приходила до школи.
Очевидно, вона скаржилася на Еге.
Директор розсердився. Були й інші скарги.
Вони не змогли до тебе додзвонитися, подзвонили мені. Довелося кинути все.
Як Еге?
У школі я дізнався, що це не вперше.
Вони думають, що у Еге приступи агресії.
Я не знав, що робити. Лале допомогла, слава Богу.
-Де ти була? -Як інша дитина? Може, чимось допомогти?
Ні, люба. Ми поговорили з родиною.
Ми все зробили. Усе, що треба було зробити.
Не хвилюйся. Тебе не було в магазині.
Де ти була, Гьокче?
-Ходила у справах. -Чому ти не брала слухавку?
Я не чула.
Тобі не можна просто не чути. Ти будеш чути!
Будеш!
-Дзвони, якщо щось станеться. -Добре.
Кенане. У мене живіт болить.
Це може допомогти.
Кенане, будь ласка!
Привіт, люба. Закінчиш сьогодні у бутику раніше?
Гаразд, я можу прийти прямо на вечерю. Я не зможу тебе забрати.
Гаразд, до зустрічі. Будь ласка, не запізнюйся.
Бувай.
-Покриємо й інші вікна? -Я спершу закінчу це.
Гарно вийшло, правда?
Так. Спочатку я бала скептична щодо кольорів,
але в цілому виглядає добре.
Велике вікно позаду, що скажеш, ми його теж покриємо?
Звісно.
-Покласти книгу назад? -Дай мені.
Я погортала, виглядає цікаво.
Що ти маєш на увазі? Ти її читала?
Ні, я не читала. Просто погортала трохи.
Чому ти риєшся у моїх речах?
Мені було цікаво. Але повір, я її не читала.
-Скільки ти прочитала? -Тільки початок.
-Боже поможи! -Дякую.
-Я приніс дзеркало. -Я перейду до вікон ззаду.
Хочеш побачити вежу?
Так.
За однієї умови.
-Ти її знаєш? -Ні.
Вона дивилася на нас.
З кожним кроком моє серце калатало швидше.
Я зупинилася на останній сходинці. У мене майже здали нерви.
Двері до нового світу були переді мною.
Моя рука танула, стиснувшись в його руці.
Те, що чекало за дверима, було ще краще.
Тепер я готова на все.
Я вже тут бувала. Я знаю це місце.
-Як? Ти ж тут ніколи не була. -Раніше я блукала тут.
З ким?
-Ні з ким. -Ніхто не знає цього місця, крім мене.
-Хто намалював малюнки внизу? -Може, ти.
Ще раз!
Тут високо.
-Як ти дізналася про це місце? -Просто дізналася.
Ти, мабуть, десь про нього почула.
Це була умова. Ми дали обіцянку. Ми розповімо одне одному.
У пекарні почула.
Пекарня.
Ми обоє знаємо, що це неправда.
Ти не повіриш.
У що?
Я бачила це місце.
Ніби через чужий розум.
Немов у сні.
Тобто, у галюцинаціях?
Можливо.
Ми мусимо бачити місце, щоб його знати?
Сонце сідає.
Нехай собі сідає.
Час прийшов.
Ти куди?
-Скільки книжок опублікували цього сезону? -Вдвічі менше, ніж минулого року.
Ми теж не надто багато видали.
Розмір цифрового видавництва постійно зростає, ось чому.
-Пане Кенан, рада вас бачити. Як справи? -І я вас. Дякую.
-Відпочивайте. -Дякую.
Дякую.
Я прийшов сюди після зустрічі.
Треба подзвонити пану Кемалю.
Звісно, я йому подзвоню.
Мабуть, усі тут.
Я поділюся з тобою секретом.
Готова?
«ГРАНД ГОТЕЛЬ СТАМБУЛ»
РЕСТОРАН «1962»
Я запалюю місто.
Що ти робиш?
Буде добре у нинішні напружені дні.
Ваша дружина прийде, еге ж?
Так, вона, мабуть, застрягла в пробці. Перепрошую.
Як справи? Як робота?
-Нам було весело. -Як дитина?
То це ти запалюєш його щовечора?
Не щоночі.
Я б хотіла усе змінити зараз.
Себе, моє життя.
Весь світ.
Хіба ти цього не хочеш?
Може, я цього хотів.
Може, й так.
Де ти була?
Я прийшла.
Де ти була, Гьокче?
Я була тут.
Я тобі цього не забуду.
Я теж не забуду.
Ти знущаєшся з мене. Візьми себе в руки.
-Ні, я зовсім не знущаюся з тебе. -Ти знала про вечерю і пропустила її.
Ти не взяла телефон. Ти мене осоромила!
Тобі не було соромно, Кенане.
-Твоєї тіні не було з тобою, от і все. -Що?
Що це за шум? Я не можу спати.
Нічого, синку. Нічого.
Гьокче, що відбувається?
Я йду, любий.
Я б сказала, помаранчевий. Вам буде чудово.
Я візьму синю.
-Як бажаєте. -Я ще там подивлюся?
Вітаю, пане Кенане.
-Привіт, Джейлан. Гьокче тут немає? -Вона пішла раніше.
-Я можу допомогти вам? -Я просто проходив повз.
Це нові?
Так. Пані Гьокче хотіла трохи змін.
Ми замовили дзеркало, але його ще не повісили. Столяр з Балату.
З Балату? Чому?
Гадаю, вона взяла ідею з книги, яку читала.
Якої книги?
Здається, «Попіл» називається.
Гаразд. Щасти вам.
-Коли Гьокче повернеться? -Гадаю, вона вже сьогодні не прийде.
Гаразд. Щасти вам.
-Чому ти тут з тією жінкою? -Як ти смієш мене питати?
Вона знає, що ти одружений?
-Між нами нічого немає. Ми одружені? -На папері, так.
Якщо не будеш обережний, поки ми розлучимося, я знаю як…
Забирайся звідси! Геть!
Кожен платить за свої гріхи.
Усвідом свої слабкості і не заходь надто далеко.
Що це було?
-Що? -Те, що щойно сталося?
Нічого. Це неважливо.
Ти казав, що не одружений.
Ти мене допитуєш? Про що?
Хіба ти сама не одружена?
-Я хочу пояснення. -Для чого?
-Ти брехав! -Про що? Про що ти говориш?
-Ти сказав, що не знаєш її! -Кого?
Вона проходила повз нас, я спитала, хто це, ти сказав, що не знаєш!
Ти сама брехала, а насправді одружена!
Звідки ти знаєш про вежу? Скажи! Я тебе не знаю. Хто ти?
Хто ти? Га?
-Скажи мені! -Хто ти? Я хочу…
Хто ти, га?
-Хто ти? -Я…
-Хто ти? -Ти…
-Гей! -Хто ти? Га? Хто?
Мій тато вимагав, щоб я одружився з Бушрою.
Бізнес занепадав, а він хворів.
Вони разом займалися торгівлею, тож ми стали побічним ефектом.
Я ніколи не спав з Бушрою. Вона знала, що я її не кохаю.
Тато помер, я хотів розлучення. Вона відмовила, виїхала. І почалося пекло.
Одного разу з'явився її старший брат. Він ледве врятувався.
Я з ними покінчив.
-Ти не їв. -Я не голодний.
Даш мені «Попіл»? Ти закінчила?
Я ще не закінчила.
Вона не мала б зайняти стільки часу.
Я маю відповісти людям щодо неї. Чим швидше даси, тим краще.
Остання трапеза, яку ми їли втрьох, залишила зраду в наших горлянках.
М. і Р., я нарешті змусила вас зіткнутися.
Гіркий присмак смерті охопив моє тіло на столі, який ми разом накрили.
І М. вбив мене.
Цього разу він мене не врятував.
Від кохання лишилася лише жменька попелу.
«…охопив моє тіло на столі, який ми разом накрили.
І М. вбив мене. Цього разу він мене не врятував».
Він її вбив.
Усе виявилося справжнім.
Наприклад?
Усе. Вежа, пекарня, Балат.
М., Метін, його одруження, все-все.
Гаразд, але це книга. Художній твір.
Це ж все вигадано, чи не так?
Люди й місця можуть випадково співпасти.
Кажу тобі, я все пережила. Усе було по-справжньому. Я усе відчула.
Я прожила усе це.
Так, але якщо все тут правда і вона мертва,
то як написала книгу?
Ти навіть мене не слухаєш.
Ти обіймалася з чоловіком посеред Нішанташі
у дурному авто.
Я знаю, що бачила.
Ти ще не одружена з тим чоловіком із книги?
Тобто ти не вийдеш заміж?
Одружишся, осядеш.
Послухай поради.
Повір, у тебе буде дуже щасливе життя.
Я закінчила. Не варто її видавати.
Не сподобалася?
Емоції надто перебільшені.
Кінець дуже нудний.
Ідея класна, але майстерність погана.
Якщо ти знаєш авторку, я хочу поговорити з нею.
Гаразд, я спитаю.
…натомість, лише смуток…
З розбитим серцем…
…охопив моє тіло на столі, який ми разом накрили.
ПОПІЛ
М. — НЕ МОЖУ ЗУСТРІТИСЯ 3 ДНІ. ЗАЙНЯТИЙ. Я ПОДЗВОНЮ.
Ми не знайшли авторку.
-Як так? Хто її надіслав? -Я не знаю.
-Шукаємо. Ми теж спантеличені. -Хтось же ж надіслав.
-Вона що впала з неба? -Мабуть, надійшла з іншими.
Вони усі зареєстровані. З контактною інформацією.
Але нічого про «Попіл».
-Кур'єр її доставив. -Гм.
Тоді перевірте усі кур'єрські компанії.
-Так, ми її відстежимо. -Звісно, ми працюємо.
Де Метін?
-Де Метін? -Хто?
-Алі. -Мій господар пішов на фермерський базар.
-Показати дорогу? -Не треба.
Сміттяр!
Гаряча піде!
Піде!
Можете сказати їм, що я більше не Так,
Так, пані?
-Перцю, дядьку. -У мене є.
Ось.
Ходімо, Гьокче?
Просто скажи те, що маєш сказати.
-Гьокче. -Хто усі ті люди?
Ніхто.
Що ти від мене приховуєш?
Приховую? Це тебе не стосується. Не хвилюйся. Це робота.
-Скільки там жінок? -Що? Що з тобою?
Слухай, я мушу дізнатися про тебе все, ясно?
Для мене це не просто інтрижка.
-Я прив'язуюсь до тебе. -Не треба. Не звикай до мене.
Не треба.
Не відштовхуй мене.
Ти мене відштовхуєш.
Я втрачаю… Я врачаю свій шлях.
Я нікого не відштовхую, не тікаю і не ховаюся.
Слухай…
Я не в змозі показати комусь шлях.
Гьокче, що таке?
Заспокойся.
Гьокче, що ти робиш?
Гей, Гьокче. Заради Бога.
Що з тобою таке?
Коли я заплющую очі…
Я на тій вежі.
Вона, наче скеля.
Я хочу кричати.
У мене немає голосу.
Я навіть свого імені не знаю.
Я не знаю свого імені.
Реальність того, що я пережила…
Вона розмита.
Я все заплутала.
Гьокче, що ти робиш?
Притисни.
Ми знайшли адресу відправника.
Її надіслали рік тому і доставив невідомий кур'єр.
-За цією адресою живе Рейхан Аккая. -Надішліть мені адресу.
Авжеж.
Так?
Вітаю. Ви, мабуть, пані Рейхан.
Я власник видавництва «Уркан», Кенан Уркан.
Вибачте, що прийшов без попередження, але…
Я хочу поговорити про книгу, яку ви нам надіслали.
Вибачте, яку книгу?
-«Попіл». -Я нічого не знаю ні про яку книгу.
-Ви, мабуть, помилилися. -Книгу надіслали з цієї адреси.
Приблизно рік тому.
Ви живете тут сама?
Так.
Ви жили самі рік тому?
Ні. Моя старша сестра була зі мною, але…
Можна поговорити з вашою сестрою?
Не можна, бо ми її втратили.
Нехай вона спочиває в мирі. Мабуть, це моя помилка.
-Як її звали? -Дуйгу Аккайя. Ви помилилися.
Слухайте, я знаю, як померла ваша сестра.
-Схоже, це вона написала книгу. -Не думаю.
Це історія кохання між теслею М. і жінкою,
а в кінці книги вона говорить, що тесляр її вб'є.
Якщо у вас є сумніви щодо її смерті, це можна використати для заяви про злочин.
У мене немає сумнівів. Я тоді все розповіла поліції.
-Іл'ясе, йди всередину. -Я принесу решту.
Йди всередину.
-Чому ти тут? -По-перше, заспокойся.
Не можу. Як ти смієш сюди приходити?
Я теж не хочу тебе бачити. Чекай. Приходив чоловік.
-Хто? -Я не знаю. Дуйгу…
Не називай її імені і не нагадуй про неї. Я хочу забути.
-Вона написала про тебе, вашу любов. -Ти зведеш мене з розуму.
-Вона написала про власну смерть. -Що це за нісенітниця?
-Не рийся в минулому. -Свою смерть! І хтозна, що ще.
Більше сюди не приходь.
Або все буде погано.
Що це за погляд?
Я знайшов авторку.
Жінку.
Її звати Дуйгу Аккая.
Трохи сумно.
Виявляється, вона померла.
Або хтось спричинив її смерть.
Дивно, чи не так?
Вона написала про власну смерть.
Вона майже її передбачила.
Працівники видавництва знайшли номер її сестри.
Еге?
Дуйгу.
Як вона померла?
Її задушили? Застрелили? Як?
Я не знаю.
Сподіваюся, вона не дуже страждала.
Сама можеш запитати. Ось адреса її сестри.
-Перепрошую. Ви тут живете? -Так.
Я прийшла до №10. Подзвонила, але не відповідають.
Ви про Рейхан. Я чула, вона переїхала. Зібрала речі й раптово поїхала.
-Ви знаєте, куди вона переїхала? -Ні.
У неї була сестра?
Так, Дуйгу. Ми втратили її минулого року.
Я чула. Ви знаєте, як вона померла?
Казали, що то було самогубство.
Інші стверджували, що того дня до будинку заходив чоловік. Це все.
-Привіт. -Привіт.
-Чим я можу допомогти? -Мені потрібен хороший столяр.
-Я чув про вас. -Що вам треба?
-Я хочу книжкову шафу. -Зробимо. Я зараз повернуся.
Без проблем. У вас є ідеї?
Невелику. Сучасну книжкову шафу кольору необробленого дерева.
Гаразд. Напишіть розміри.
Ціна не важлива. Але мені треба швидко.
Приходьте за тиждень.
-Буде запізно. -Річ у часі, а не в грошах.
Але я можу побудувати з того, що вже маю.
Гаразд.
-Гаразд. Ще щось? -Я запишу адресу.
Чому ви за мною ходите?
Ви знаєте Дуйгу Аккая?
-Метін міг вчинити злочин. -Так, вчинив.
Великий злочин, що він з вами зустрічається. Це не вперше.
Бог усе бачить.
Тепер ви співучасниця.
-Мені байдуже, що ви думаєте. -Хіба?
Кожен зустріне свою долю.
Аллах усіх розсудить.
Це моє перше й останнє попередження.
Якщо ти розумна, тримайся подалі від цього району.
Не треба було.
Дурниці. Ми не можемо залишити вас голодним.
Ви колись бували в околицях?
Я тут вперше.
Вперше, так?
Так.
Ви одружені?
Ні.
Ви колись були одружені?
Так, був.
-Не вийшло? -Ну… Це усе в минулому.
Я це вже пережив. Забудьте.
Вітаю, люба. Ходімо, вечеря готова. І у нас гість.
Ну, як тобі?
Ти робила дзеркало для бутіка. Так я його знайшов. Моя дружина, Гьокче.
Він чудово попрацював, еге ж?
М'ясо готове.
Йди сідай. Я йду. Він буде їсти з нами.
Я тут вже закінчив. Зберу речі й поїду.
Ні в якому разі. Я сказав, ми не дамо вам піти голодним.
Гьокче?
Майстре?
Я залишу це тут.
Він мені не потрібен. Дякую.
Ви читаєте?
У мене немає часу.
Це наша робота. Здебільшого у нас читає Гьокче.
Так, Гьокче?
Хтось має це робити.
Навіть книга, написана кілька століть тому, може зворушити людей.
Подумай про це. Раніше
дівчатам не дозволяли читати любовні романи.
Чому?
Щоб дуже не захоплювалися.
Як з «Дон Кіхотом».
Тоді люди виходили на вулиці, вважаючи себе лицарями.
Їжа вистигне.
Ви чули про фіктофілію?
Танер розповів нам про це, пам'ятаєш?
-Цікава хвороба. -Де Еге?
У своїй кімнаті, люба. Я відніс йому їжу, не хвилюйся.
Фіктофілія.
Стан закоханості у вигаданого персонажа.
ВООЗ не вважає її хворобою,
але я думаю, що це серйозний розлад.
Дякую за вечерю.
-На добраніч. -Гьокче знайшла нову авторку.
Дуйгу Аккайя.
-Звідки ти її знаєш? -Звідки ти знаєш Дуйгу?
Дуйгу — авторка цієї книги.
І вона розповідає у ній про тебе.
-Про що ти в біса говориш? -Це просто книга.
Просто книжка, так?
Продовжуй.
Може, Гьокче хоче продовжити.
Гаразд, тоді я продовжу.
Головний герой книжки — М.
Дуйгу, авторка книги, закохується в цього М.
І вона бігає за ним, хоча знає, що помре.
Ось частина, що стосується тебе, тесляре.
М. — тесляр у Балаті.
І він одружений.
Він зустрічає Дуйгу.
Він змушує її одержимо закохатися в нього.
Потім він спить з її сестрою.
Чия це історія?
Це твоя історія, тесляре. Хіба ти не М. з книги?
Хвилинку. У чому проблема?
-У чому, в біса, проблема? -Це одна з моїх улюблених частин.
«Єдиний, кому я розкрила свою таємницю, М.
Частинка мене, моя кров, Р.
Підсумок їхньої брехні веде до зради…»
Такого немає!
Ти посіяв насіння зради між сестрами, які любили одна одну.
Ідеальний поворот долі, так? Тобі подобається.
Ні я, ні Рейхан не зраджували Дуйгу. Дуйгу була залежна від мене, от і все.
Гаразд, це теж брехня? Дай її мені, Гьокче.
Будь ласка.
Так, ось.
«Остання трапеза, яку ми їли втрьох, залишила зраду в наших горлянках».
«М. і Р., я нарешті змусила вас зіткнутися одне з одним».
Чому вона це зробила? Бо ви спали разом?
-Пильнуй рота, інакше я тобі пику наб'ю! -Я нічого не кажу, це є в книзі.
Ти знаєш щось, крім книжок?
Ти знаєш про життя на вулиці? Скажи йому.
Знаєш що? Гьокче не знає, що правда, а що — брехня.
Бо Гьокче знайшла тебе завдяки книзі.
Вона прочитала книгу і хотіла пережити те, що в ній описано.
Так ти мене знайшла?
Усе було справжнє.
Справжнє? Дідько! Ми для тебе лише гра? Га?
Ти її вбив?
Що?
Зараз ми змінимо цю історію.
Твоя історія з Дуйгу, Рейхан,
усе, за чим гналася Гьокче,
і будь-які сліди Гьокче, ми знищимо їх усі.
Є одна річ, яку ми не можемо змінити.
Те, що ти вбив Дуйгу.
Знаєш, скільки разів вона намагалася вчинити самогубство?
Скільки таблеток вона приймала?
Що ставалося, коли вона пропускала ліки?
-Ти знаєш? Що ти знаєш? -Відпусти!
Скільки разів вона робила спроби самогубства?
-Відпусти! -Ти не знаєш Дуйгу!
Ти, в біса, не знаєш Дуйгу!
Ти не знаєш Дуйгу!
Гьокче, викликай копів!
Що реальність, а що — вигадка?
Нам треба подумати. Гадаю, життя нас усіх дурить.
Реальність може бути вигаданою брехнею, хіба не так?
Може, ми усі живемо в чужих снах.
Так. Давайте.
Вона вчинила самогубство, кинувшись під потяг.
Ви хотіли об'єднати інший роман зі своїм?
Так. Ця схожість була навмисною.
Я не можу придумати кращого кінця, ніж самовбивство у стилі Анни Кареніної.
І, звісно, кінець — вшанування великого митця Толстого.
Ви, пане.
Ця книга не схожа на попередні. Як проходив процес написання?
Які джерела ви використовували?
Я зрозумів, що надто багато пишу про себе.
Одного дня я сказав собі:
«Танере, прошу, час спробувати щось інше
і припинити писати про своє життя».
Уяви, що проник у чийсь розум.
І побачив життя їхніми очима.
Так народився «Попіл».
Дякую. Дякую усім, що прийшли.
Переклад субтитрів: Тетяна Реббекі