Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
2003 РІК
ЯК МИ ЗДОГАДАЛИСЬ?
- Що ж… - Дякую, що запросила нас, Деббі.
Бувайте.
- Покер - це точно не твоє. - Так.
Але в мене є інші таланти.
Чекай, тепер я розумію.
СЕРЕЖКА ДЛЯ ПОНТІВ
Офігіти, у тебе власний будинок. Круто!
Ну, так.
Я довго відкладала гроші на перший внесок.
Усе розрахувала до копійки.
Нічого собі.
Коли занапащу своє життя, можна переїхати до тебе?
- Згода! - Круто!
- Скільки в тебе книжок! - Я велика читачка.
Правда? А я стану великим письменником.
- Ну, я в процесі. - Що? Звісно, станеш.
Яка ж ти офігенна!
Знаєш, ти не мусиш цього казати.
- Секс і так буде. - Офігіти!
Уранці надішлю тобі свої оповідання.
Добре.
Тобі сподобається.
- Гаразд. Просто помовч. - Усе. Вибач.
Узагалі-то я написав аж 23 оповідання.
О боже, замовкни.
20 РОКІВ ПО ТОМУ
Доброго ранку.
З днем народження, вічно молодий красень.
Що? Ми однолітки.
Не за жіночим календарем. Бо за ним я вже стара карга,
а ти навіть у 70 будеш сексі-пексі
навіть зі зморшками та лисиною.
- Тож вітаю. - Визнаю. Мені пощастило.
Приготувала тобі мегаподарунок.
«Порше»?
- Модель 356? - Ні, 911. Пурпурового кольору, так?
Хочеш кави?
Так, дякую.
Чуєш, я передзвоню.
Ти казав, що тобі нічого не треба,
але ти ж не проти рослин?
Що?
Рослин для приправ? Забудь, я просто куплю.
Уяви на підвіконні свіжий базилік і м'ята.
Можна додавати в страви або вдихати аромат.
Деббі,
прошу, не тягни бруд у мою квартиру.
Благаю тебе.
- Який шок. Слухаєш The Cars уранці. - Уранці, удень, уночі.
Коли я приїду, а ти раптом захочеш когось запросити,
просто скажи прямо, і я не заважатиму вам…
- Тепер я почуваюся ніяково. - Та облиш, я бачила тебе голим.
- Так дивно про це згадувати. - Це точно.
Дякую, але гадаю, я зможу протриматись один тиждень.
Ніколи не знаєш. Може, це ти когось зустрінеш.
І ми влаштуємо тут величезну оргію.
- Гидота. - Так, вибач, бридота.
Хай там як, стосунки - це не моє.
Ти ж знаєш, моє серце - холодний і твердий камінець.
Добре, що ти не драматизуєш.
Пишаюся тобою, що лишаєш Джека аж на цілий тиждень без істерики.
З істерикою. Я в паніці. Він же моє малятко.
Уперше залишаю його так надовго. О, створіння прокинулося!
- Доброго ранку. Можна? - І тобі.
- Так, це без глютену. Привітайся. - Здоров.
- Здоров, Джекозавре! - Що?
Як тобі таке прізвисько?
Ні, не дуже.
- Подумай іще. - Глянь на нього. Він не маля. Бачиш?
З ним усе буде добре.
Він не пес, що лишиться сам удома.
З ним буде Скарлет. Послухай.
Коли ти так починаєш, я точно знаю, що ти казатимеш.
Він не мій син,
але Джеку точно не завадить відчути трохи свободи.
Поради мені роздає хлопець,
чия єдина золота рибка задихнулась у бонзі.
Послухай хвилинку. Є мами-гелікоптери, є мами-бульдозери.
А ти в нас стала мамцею-липучкою.
Ти так міцно обкрутилася навколо малого, що йому нічим дихати!
Я зрозуміла метафору. Дякую.
- Як же круто! Цілий тиждень разом! - О так.
- Коли ми востаннє так довго тусили? - Не знаю. У 2008?
Коли ти поїхав, бо злякався землетрусу.
Землетрус у Чино-Гіллс - це тобі не хі-хі ха-ха!
Я хочу дещо подарувати, перш ніж ти підеш на роботу.
- Хотіла викинути речі із шухляди… - Ти викидаєш речі?
Іноді я викидаю деякі речі.
І дивися, що я знайшла!
Ти ненавидиш сувеніри.
Так, нема в мене віри в ці сувеніри.
Ось твій подарунок.
Дивися.
Я зберегла фішку, коли ти лишився на ніч.
Подумала, подарую тобі на нашому весіллі.
- Отакою дурепою я була у свої 20. - Це не так.
Трохи була.
А найкраще було те, що я обібрала тебе до ниточки!
Це було найкраще?
Це точно затьмарило секс, тому що
уранці ти втік.
- Я ж тобі передзвонив. - Ага.
І сказав, що не можеш зустрічатися ані зі мною,
ані з будь-ким іншим, бо ти -
«незбагненний гімнюк»?
Це в мені говорив письменник. Гарно я закрутив, так?
І це я драматизую? Проїхали.
Двадцять років дружби. Уявляєш?
У тебе є найкраща подруга в цілому світі.
А в тебе друг.
- Гарно відсвяткувати, Пітере. - Дякую.
Ти офігенна.
Добре, скоро побачимося.
Привіт.
Боже, я думала, ці теревені ніколи не скінчаться.
- Так, знаю. Вибач. - То про що ви говорили?
- Про се, про те. - Про се, про те?
Отже, твоя найкраща подруга, жінка, яку я в очі не бачила,
подзвонила, і ви проговорили цілу вічність.
Не жінка, а Деббі.
Я точно не ревную, бо поглянь на мене. Але це просто дивно.
Бекко…
Якщо ви вже так ладнаєте, то чому ви не разом?
Ми з Деббі? Та ну. Тому що.
- Тому що? - Бо вона…
Це вона.
А я - це я.
Ага.
О, час їхати на роботу. Таксі вже тут.
- Ти сьогодні така гарна. - Ага.
Отже, сьогодні в клубі «Браунстоун»
не кажи про день народження.
Вони здіймуть галас, а це має бути лише наш вечір.
Пітере…
Що?
А що буде далі?
Після вечері? Ну, мені подобається їхній флан.
Звісно, але я про нас.
Ми разом уже шість місяців.
І…
Мені здається, що ми анітрохи не зблизилися.
- Я мало що знаю про тебе. - Звісно, знаєш.
Питай що хочеш. Я весь як на долоні.
Якщо ти просто марнуєш мій час, скажи про це прямо.
- Ну? - Що значить «марнуєш»?
Ось це.
Отакої. З днем народження.
Ні! Та облиш.
- Усе скінчено, Пітере. - Я…
І вона поїхала на моєму таксі.
- Гаразд. Антигістамінки? - Взяв.
- Назальний спрей? - Взяв.
Добре! До школи готовий!
Доброго ранку, народ!
Сьогодні в саду сонечка відриваються на повну.
- Беріть із них приклад. Щасти вам! - І тобі, Дзене.
Я буду тут!
Або, може, десь там.
Чуєш, я домовилася з мамою Александра.
На вечірці для тебе буде дієтичний десерт через твою алергію.
- Тож не забудь. - Ти це серйозно? Яка ганьба.
- Ти ж дружиш із Вейдом? Привіт, Вейде! - Мам!
- Ні. - Що?
- Що? Він мій учень! - Ти не вчителька.
Але я тут працюю. Тримай обід.
Ви завжди зависали разом.
Він часто в нас ночував.
Дай покладу в рюкзак.
Це ж він якось надзюрив на диван?
Мамо!
Що? Це ж він.
- Привіт, мала. - О боже, привіт.
Хочеш жахливої офісної кави?
- У мене є. - А, гаразд.
- Але я за. - Тоді ходімо.
Зібрала речі?
Так, я готова.
Мушу сказати, я така рада, що в тебе нарешті буде передих.
Що? Ні, це не передих. Я вже пояснювала!
Я маю пройти ці курси до кінця року.
Заради посади головного бухгалтера у регіональному відділі освіти.
Обожнюю, коли ти кажеш усі ці сексуальні фразочки.
Мені просто потрібні гроші.
Страховка покриватиме витрати на ліки проти екземи для Джека
лише шість місяців, а потім…
- Тисяча доларів. - Так!
Тисяча бісових доларів на місяць!
Тому ні, це не передих.
Гаразд, але сподіваюся, що ти знайдеш час у Нью-Йорку,
щоб порадувати себе чимось.
Може, пірнеш у ванну, розслабишся.
Я так роблю, коли подорожую. Люблю полежати у ванні без криків дітей:
«Ми голодні!»
Вони завжди голодні?
- Я їх ніколи не годую, тому… - Ніколи?
А чому Джиммі не може побути з Джеком?
Бо в альпіністів сезон. Він не може.
Боже, ти така добра до нього.
Якби мій колишній лазив горами
і місяцями мотався навколо світу
з гарячою 33-річною кралею в татухах…
Ти що, залипала в її інсті?
А ти думала, що я не полізу в інсту нової дівчини твого Джиммі?
Нащо тоді подруги? Хто я, по-твоєму?
Усе гаразд. Його це влаштовує. Мене теж.
А Джек обожнює Скарлет.
Надіюся, ти отримаєш від поїздки все, чого хочеш.
- Так. - І все, що тобі треба.
Здобудеш ступінь, знайдеш чоловіка, повернешся додому
і зробиш ремонт у старезній кухні.
Іще варто додати кілька шарів у стрижку. Але не чубчик.
Чубчик для надзвичайних ситуацій.
А ти знаєш, як владнати всі мої проблеми.
Ми ж подруги.
Я завжди готова нещадно розкритикувати
усі твої вчинки.
Бо я знаю, як краще.
Якщо ти таки рушаєш на Мангеттен і раптом зустрінеш там красунчика,
може, варто зробити манікюр.
І депіляцію воском. Ну, трохи навести марафет.
Депіляцію воском?
О, там.
- І тут. - О ні, нізащо на світі.
Благаю вас, сер! Прошу, не кривдьте мене!
Ні, це не рахується. Ще одна спроба. Гаразд.
Я вас благаю, сер.
Не кривдьте мене!
Ну як?
Неймовірно.
Привіт, Скарлет.
- Привіт, Деб! - Що тут коїться?
У мене прослуховування!
- Що? - Так!
Серіал про маніяка. Дії відбуваються у 20-х роках.
А я пробуюся на роль покоївки, яку має задушити головний герой.
Я ще раз спробую, добре? Гаразд.
Благаю вас, сер! Прошу, не кривдьте мене!
Це типу мене душили. Як вам? Було схоже?
Чесно?
Один в один!
- Я, мабуть, усе одно не пройду. - Ніколи не знаєш.
Слухай, ти отримала імейли?
Про те, що робити з Джеком?
- Так! Усе буде добре. Правда, Джеку? - Авжеж!
Деб, я така рада за тебе.
Це мотивує й надихає. Ну, ці бухгалтерські курси чи як їх там.
Дивно, що ти любиш цифри. Завжди вважала, книги - це твоє.
А ти не думала зробити щось
суперове-книжкове?
Це суха прагматика. Саме так має чинити мати-одиначка.
Так. Правильно. Авжеж. Така трагедія.
Це таке марнування часу.
«Марнування часу».
Так, ми знаємо, що період консультацій закінчився.
Але ми надіялися, ти залишишся, аби краще роззнайомитися.
Слухайте, ви мене і так добре знаєте.
Ми пропрацювали разом шість місяців.
Так, правда. І це було…
- Неймовірно. - Неймовірно.
І нам просто цікаво,
що буде далі?
Далі?
Щось інше.
Мені дуже шкода.
Лишайся.
Нам потрібен директор із маркетингу. Це точно маєш бути ти.
- Так! - Вибачте, хлопці.
Це навіть не обговорюється.
Не журіться.
Ні. Усе гаразд. Усе норм.
Саме так це працює.
Не такий ти вже й хороший.
О, запахло смаженим.
Знав, що до цього дійде.
А тепер візьми і видали мій номер зі свого телефона.
Він у мене не записаний.
Тоді запиши й видали.
- Він не хотів. Вибач. - Усе гаразд.
Слухай, Пітере, якщо ми вже прощаємося,
я хочу побажати тобі знайти те,
що ти шукаєш.
З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ! ВІД РАДИ ВЛАСНИКІВ БУДИНКУ
Вітаю, чуваче!
Ти витріщаєшся.
Просто я страшенно сумуватиму за тобою.
Мам, ти давно хотіла це зробити.
Усе буде добре.
Благаю вас, сер, не кривдьте мене!
Мені дали роль!
- Що? - Так! Уявляєте?
- Неймовірно! - Знаю! Увечері вилітаю до Ванкувера!
Так, на два тижні. Хоча в мене лише одна репліка,
я маю грати на другому плані у важливих сценах.
Боже мій.
Що зі мною не так?
Прибігла поділитися новинами, бо дуже-дуже вас люблю,
і забула, що маю побути з Джеком.
Я егоїстична зараза!
Ні!
І що мені робити?
Що нам робити?
НЬЮ-ЙОРК СКАСОВУЄТЬСЯ. СКАРЛЕТ НЕ МОЖЕ.
Нічого страшного. Усе добре.
Авжеж. Я чую,
як усе добре.
Поїду іншим разом. Усе одно наступний набір буде за рік.
Ну…
Усе одно це облом.
Це доросле життя.
І велика його частина - це обломи.
Найбільша частина.
Є заради чого дорослішати.
Так. Саме тому завжди треба бути дуже обережним та обачним.
ПІТЕР ВІДЕОВИКЛИК FACETIME
- Не відповідатимеш? - Ні, він захоче позичити мені гроші.
- Ти цього не знаєш. - Так, знаю.
- Пітере. - Скажи їй, що я дзвоню не через гроші.
- Уже сказав. - Я замовив їй квиток, Джекінаторе.
- Готовий тусити? - Будь ласка, без прізвиськ.
Зажди, що?
Твоя правда. Придумаємо назвисько, коли приїду.
- Деббі! - Зажди, що?
Я орендую авто, бо хтозна, на якій шкарабанці ти їздиш.
Зажди, що?
Торочиш оце своє «Зажди, що?», наче ти трохи тупенька.
Я просто не розумію.
Я прилечу в Лос-Анджелес і догляну за Джеком.
- А ти поживеш тут сама. - Пітере, облиш.
Ти не можеш усе покинути, щоб сидіти тут нянькою.
У тебе є робота і життя.
Ну, життя таке собі, але робота точно є.
У мене перерва між клієнтами, тому це не проблема.
Було б круто, якби ми разом тут потусили,
але так треба.
Доглядати за Джеком - це тобі не в іграшки грати.
У нього алергія на все на світі.
Він приймає купу ліків.
Якщо чесно, то зараз у нього мало друзів.
- Прошу. Я тобі винен. - Що?
Так! Де я був, коли ти народжувала Джека?
У Лондоні.
Допомагав іспанському банку відкрити філіал у Східній Європі.
Але коли померла моя мама, ти приїхала із самого Лос-Анджелеса
у кляте Огайо на похорон.
І ти забирала мене з реабілітаційного центру. Двічі.
Так, знаю. Я справді хороша подруга.
Але я робила це без жодних очікувань на віддяку.
Звісно, ні.
Бо ти не чудовисько.
Ти в скруті.
Тому я приїду.
Ось і все.
Гаразд.
З ним усе буде добре.
Правда ж?
Так, це лише один тиждень.
Лише тиждень.
Я обіймаю штани.
Мам, швидше! Інакше запізнимося!
- Допомогти? - Ні, ні.
Це мій метод.
- Завжди так роблю. - Гаразд.
Зараз продають такі шустрі чотириколісні штуки.
Самі котяться. Валізи-спіннери.
- Правда? - Ага.
О, зажди!
- Що? - Бегонії в агонії, поки тебе нема.
- Ану, заспівай, Дзене. - Зараз. Щасливої дороги.
Дякую!
Щасливої дороги Доїхати тобі без тривоги
Без
Дітей у кукурудзі
Так!
Я сумуватиму. Дзвонитиму щодня.
- Добре? - Гаразд.
Щасливої дороги Доїхати тобі без тривоги
- Люблю тебе! - Бувай, мамо!
Сподіваюся, усе буде гаразд
ВИХІД 40-48B
Алішо!
Хто тут у нас?
Ви лише погляньте! Шикарний вигляд!
Ти зовсім не змінилася!
Ага, і це трохи моторошно, так?
- Так! - Так.
Хочеш кави?
Гадаю, тобі знадобиться.
- Ти теж нічого. - Дякую.
Той самий вайб. Високі, квадратні щелепи та довгі вії.
Декому подобається.
- Не мій тип точно, але… - Ага.
Хай там як, дуже мило з твого боку приїхати й подбати про Джека.
А, раз плюнути.
Якщо чесно, у мене зараз затишшя.
А це буде як мініпроєкт, так?
Це моя робота - вирішувати все без жодного клопоту.
У мене погані новини. Діти - це суцільний клопіт.
- Невже? - О так. Повір мені.
Побачимо.
Ці двоє - мої донечки.
Ага. Такі прикольні.
Милі дівчата.
Ось і Джек.
Добре. Гадаю, я впораюся.
Здоров, Джекі Ґлісон!
Хто це або що це?
Ні? Гаразд.
Ну що, дамо драпака звідси.
Що й кому треба дати?
Сам не знаю, якщо чесно.
- Хочеш за кермо? - Ні.
- За кермо «Порше». - Ні, не хочу.
Я міг вибрати «Ламборґіні». Або, може, краще «Лотус»?
- Що? - Гаразд.
Приїду на «Лотусі», і покермуєш.
Що таке «Лотус»?
Мама ненавидить кабріолети. Каже, що вони легко перекидаються.
Але це шикарні тачки. І це переважає всі недоліки.
Дозволь спитати.
Ті хлопаки, які тебе тупо ігнорили. Що це було?
Слухай.
Я теж колись був 13-річним хлопцем. Чуєш?
Це зараз я крутий чувак.
А в 13 у мене випирав кадик, на голові була стрижка «під горщик»,
з-під пахви стирчав заяложений «Ловець у житті».
До того ж поруч не було батька.
Він пішов, коли мені було 13.
А за три роки помер п'яним у канаві.
Ішов уздовж узбіччя, а потім такий шльоп.
- Господи. - Отже…
Що б там не сталося, я бачив гірше, тому розповідай.
- Давай, Джеку-стрибунцю. - Цього я теж не знаю.
Я працюю над варіантами, добре?
Це через хокей.
Гаразд.
Ми з Вейдом дружили і ходили разом на ковзанку.
Він грає в команді, а я не можу.
І тусить з Еваном, який теж грає.
Так ми й припинили дружити.
Ти граєш у хокей?
Деббі не казала про це.
Ага.
У баскет - ні. Через алергію на гуму.
У бейсбол - ні. Бо алергія на траву.
А чому ти не можеш грати з Вейдом і цим слимаком?
Вибач.
Він точно не слизький тип, а просто схожий на слимака.
Розумієш?
То чому ти не в команді?
Бо я замалий. Мама каже, це небезпечно.
Як вона могла не розповісти про це.
У нас немає секретів.
А ти?
Усе їй розповідаєш?
Звісно.
Ніколи не міг зрозуміти, чому Деббі
купила будинок на цьому клятому схилі.
Я теж.
З часом просто звикаєш, так?
Ні. Це й досі повний відстій.
Хто жив тут до вас? Альпака?
Так!
Здоров, Джеку.
А ти той тип, який наглядатиме за Джеком.
- Дуже приємно. - Я Дзен.
Так, як у буддизмі.
Живу там. Он мої ворота.
Продав свій стартап і заробив купу грошей.
- Авжеж. - Уранці серфлю.
А решту дня копошусь у саду в Деббі.
- А у своєму саду? - У моєму?
Ні. Для власного саду я найняв чувака.
Он він. Агов!
- Що? - Нічого!
Чуваче, він такий смішний.
Він зі Спокана.
Гаразд. Ну, було приємно познайомитися.
Навзаєм.
- Добре. - Бувай, Дзене.
Гаразд. До роботи!
- Ти не знав про Дзена? - Ні.
Отже, оце все «У нас немає секретів»…
Ні, ми не… Це розмова для дорослих.
Ого.
Вона розклеювала це всю ніч?
Твоя мама божевільна.
Я в курсі, повір.
Гаразд, давай…
Привіт! Я долетіла. Уже в Брукліні.
А ви вже вдома? Бачив наліпки?
- Так, їх важко не помітити, Деб. - Добре.
Обов'язково годуй його сніданком,
давай обід, забирай ліки дорогою до школи.
Ага.
Іще одна важлива річ - список продуктів, на які в нього алергія.
Біля кавоварки. Ой, вибачте.
Ламінований список, де написано «терміново».
Ага. Забула наліпку для горіхової пасти без горіхів.
- Але вона там є. Стоїть… - Я навіть не знаю, що це.
Джеку, ти почав писати реферат з історії?
- Звісно, почав. - Тобто нічого він не почав.
Пітере, нагадай йому. Треба вибрати тему.
Щось про іспано-американську війну. Певно, проти Іспанії?
- Не знаю. - Слухай, Деб, з Джеком усе гаразд.
О божечки. Скільки ж тут людей. Здуріти можна.
Зараз приготуємо вечерю.
Ні, не хвилюйся про це.
Я все приготувала. Відкрий морозилку.
Тут теж «Терміново».
Джек обожнює ці запіканки.
Слухай, я можу замовити вечерю.
Я знаю, що в тебе купа грошей.
Але я не хочу, щоб ти витрачався, а він харчувався їжею на виніс.
Гаразд. Спершу домашка, а потім щось заморожене на вечерю.
Я точно про щось забула.
- Я забула, що я забула… - Деббі, цить.
Вдихни.
Озирнися.
Так.
Насолодися моментом.
- Подзвониш пізніше. - Так.
- Є алергія на мексиканську кухню? - Ні.
Ось так.
Вибачте, перепрошую.
Вітаю, я до Пітера Коулмана.
Зараз продають чотириколісні моделі.
Такі собі валізи-спіннери.
Ага, то я піду…
Дякую.
О господи.
Яка краса!
О господи.
Що?
За кольором? Серйозно?
О боже, Пітере.
Стоп, а де ручки? Як це відкривається?
Що за…?
А це вже сумно.
Пітере.
Навіть цінники не прибрав.
Двадцять п'ять доларів за склянку? Боже.
Пітере, якщо є гроші, не значить, що треба їх тринькати.
Гаразд, які в нас плани?
Ну, я, мабуть, піду робити домашку.
Але я щойно приїхав!
Це наш вечір! Особливий момент!
Ми маємо моментувати!
- Такого слова не існує. - Тепер існує!
Можемо подивитися фільм.
Ні, не так.
У нас три пульти. Давай покажу.
Цим ти керуєш теликом
і перевіряєш, чи не увімкнувся DVD-плеєр.
- А цим регулюєш звук. - Якраз хотів…
Тут гучність.
А цим перевіряєш мережу, чи працює вай-фай.
Це, до речі, ще й телефон.
- Ясно… - Але мені не можна їсти перед теликом.
І ніколи перед тим, як робити домашку.
Бідолашна дитино.
Якби я знав,
що тут відбувається,
то приїхав би набагато раніше.
Дякую.
Мама завжди каже, що ти безвідповідальний.
І називає тебе перекотиполем,
що б це не значило.
Так і називає?
Ага, каже, ти жахливо поводишся з жінками.
Ох і мама!
Але круто, що ти тут.
Ти класний.
Просто клас.
О, стоп. Припиняємо пошук.
Ось наш фільм на сьогодні.
- «Чужий»? - Ага. Дивився?
Ні. Буде страшно?
До дрижаків.
Круто!
Ні, не так…
Чому тут так холодно?
Опалення…
Опалення!
- Привіт! - Вибачте, я нічого не чую.
Просто треба направити прямо на сенсор.
О господи. Дякую.
Привіт! Я Деббі.
Хвилиночку. Ти що, та сама Деббі?
- Пітер постійно про тебе говорить! - Так, мабуть, це я.
- А тебе як звати? - Мінка.
І мені крапельку ніяково.
Думала, Пітер буде сам, тож на мені лише ця накидка, і все.
- Я так і подумала. - Так, почуваюся ідіоткою.
Та не хвилюйся.
Ми всі стукали в чиїсь двері напівголяка.
Отже, ви з Пітером…
Колись були разом.
Розійшлися через шість місяців. І він замутив з цією Беккою.
Ретельно вивчивши її інсту, я побачила, що вони розбіглися.
Тож я вирішила завітати в гості та…
- То ось як треба сидіти. - До речі, а де Пітер?
У мене в Лос-Анджелесі, а я тут на кілька днів.
Як мило!
Може, по коктейлю?
Жодних прихованих мотивів.
Я не розпитуватиму, звідки в Пітера стільки емоційних травм.
Залюбки, але завтра починаються заняття.
Треба рано вставати через курси.
- Може, іншим разом. - Так, звісно.
Підемо в «Браунстоун». Там ми познайомилися з Пітером.
Знаєш, а ти прикольна.
Ти мені подобаєшся.
Щось у тобі є.
Така собі сексі ретро-мамця з еко-вайбом.
Дякую!
Ти? З Мінкою?
Вона запитала, чи не хочу я колись піти випити.
- Нічого собі! - А у вас які плани на вечір?
Що ми робимо? Та нічого особливого.
Він там? Хоче поговорити?
Він зараз робить домашку, тож…
Що ж, добре.
До речі, а ти в курсі,
що тут один пан у шортах, з яких стирчить дупа,
день і ніч пасеться у твоєму саду?
О так. Це Дзен.
Він частенько заходить. І справді добре доглядає за садом.
Тому я подумала, а чому б і ні.
Хіба я про нього не казала?
Ні, ти забула розказати,
що в тебе на подвір'ї живе якийсь тип.
Пітере, дякую тобі. У тебе неймовірна квартира.
- Тут так затишно та… - Правда?
Ні, неправда. Тут дуже порожньо.
Наче хтось тебе обікрав.
Якщо й так, то все принесли сюди. Усе нажите тут.
Тут зібрані всі речі з теперішнього, минулого й майбутнього.
Невже? А в тебе немає жодного фото чи милої дрібнички.
Дріб'язок не моя тема. Ніяких марничок-дурничок у моєму домі.
До речі, книги розставлені за кольором, що здається трохи…
Так, Нью-Йорк змінює людей, але не на стільки ж.
- Це зробив декоратор. - Який сором. Не вірю своїм вухам.
Жодної речі на згадку про Лос-Анджелес?
Ні! Ти знаєш моє ставлення до сувенірів.
Слухай, дозволь спитати.
Не те щоб я рознюхувала, але що сталося з Мінкою?
Вона наче твій типаж. Така вся оксамитово-шовкова.
Вона не видра.
- То що сталося? - Хтозна.
Це ж я. Мабуть, десь налажав.
Ой, та облиш.
Прошу додати в протокол, що я жахливо поводжуся з жінками.
До того ж існує думка, що я такий собі перекотиполе.
Що?
Ага. Просто щоб ти знала. Твій син такий базіка.
Він розбовкає все, що ти про мене казала.
Слухай, я не це мала на увазі.
- Гаразд. Твоя правда. - Не сумніваюся.
- Він мене неправильно зрозумів. - Гаразд. Уже пізно.
Тобі час спати.
А в мене кілометровий список інструкцій,
який лишила тут якась божевільна жіночка.
Божевільна каже «Добраніч» тобі та Джеку. Побачимося онлайн.
До наступного дзвінка.
- Бувай. - Бувай.
То що? Переляк на все життя?
Яка різниця? Це був крутяк! Мама б ніколи не дозволила подивитися.
Я не твоя мамця, так?
Заради бога. Очам не вірю…
«Пітере,
дуже
дякую
тобі.
Не зіпсуй мені малого».
Ага.
ДЕББІ, Я СХОДИВ У МАГАЗИН І КУПИВ ТОБІ БУХЛІШКА.
ВІДКОРКУЙ, КОЛИ ЗАКІНЧИШ КУРСИ! П.
Як мило!
«У нього алергія на всі горіхи,
більшість бобових, мигдаль, фісташки, кеш'ю, пекани, макадамію, ліщину,
волоські й бразильські горіхи, кокоси».
Соняшникова паста.
Це не горіхи. Чудово.
Гаразд, апельсини.
У списку немає.
Так, потрібен ніж.
О господи!
Привіт, чуваче!
Привіт!
- Ага. - Що ти тут забув?
Та я просто…
Ось так.
Що за фігня?
Джеку?
Гаразд, час для процедур.
Що ти робиш із цим, окрім того, що викликаєш джина?
Промиваю ніс.
Гидота.
Приготував обід?
Я в процесі.
А сніданок?
Ти ще не починав, так? Ясно.
- Безглютенові млинці. - Дякую.
Дякую.
О, дякую.
- А мені таке можна? - Ні.
- Перевір список. - Ні!
- У мене нема алергії на каву. - Жодної кави.
Зосередьмося.
Ванночки для носа, обіди в школу,
сніданки, лише дитячі фільми…
Не моє. Не моя сильна сторона, добре?
Але це нічого, бо в мене інша мета.
Дуже просте завдання.
Навчити тебе розповідати іншим історію про себе,
яка краща за ту, що ти розповідаєш собі.
Бо ми себе дуже недооцінюємо.
- Я не розумію. Про що ти? - Гаразд. Ось приклад.
Погляньмо на твою маму.
- Добре. - Вона неймовірно розумна.
Коли ми познайомилися, у неї були величезні амбіції.
Вона хотіла стати типу редакторкою.
Але з часом почала думати,
що треба бути практичною та розсудливою.
Саме цю історію вона сама собі розповідала:
«Будь відповідальною».
То це не твоя історія?
Ми про мене говоримо?
Відповідаєш питанням на питання?
Відповідаєш питанням на питання у відповідь?
Ти переїхав через землетруси?
- Бо мама в це не вірить. - Може, припиниш змінювати тему?
На початку ребрендингу треба переосмислити всю концепцію.
Гаразд?
Треба показати свій потенціал світові,
у твоєму випадку Вейду та Слимаку…
Евану.
Зробити пропозицію.
Сьогодні ти можеш запропонувати їм ось це.
- Квитки на матч «Кінґз»? - Це не просто квитки.
Це місця у VIP-ложі.
Типу хабар за дружбу зі мною?
Ось де потрібен ребрендинг.
Заміняємо слово «хабар» на «мотивувація».
Нема такого слова.
Це моя робота - вигадувати потрібні слова.
Якась темна хімія.
Ти починаєш розуміти. Правильно. Це хімія.
- Ковточок темної хімії. - І я хочу, аж вмираю.
Не забудь, я забираю тебе після школи.
- І ми йдемо на гру «Кінґз». - Ага.
У нас місця у VIP-ложі. Можеш запросити кого хочеш.
- Бо це ж VIP-ложа. - Побачимося після школи.
Чекатиму тебе тут, щоб піти на «Кінґз»!
- Так, велика гра! Уперед! - Нажеремось цукерок і морозива!
Привіт. Кави?
Пригощаєш?
О так, візьмемо, як там її… Каву з маслом?
З маслом.
Він став мімом.
Саме так.
- А це було непогано. - Я постійно тренуюся.
Привіт! Доброго ранку!
Привіт!
Обожнюю нову канцелярію.
Запах нових олівців!
Клас, правда?
Записувати нічого не треба. Усе онлайн.
- Знаю, але якщо я записую, то краще… - Доброго ранку!
Вітаю на курсі «Статистика в моделюванні ризиків».
У нас багато роботи. Тож почнімо.
Спочатку розберемо типи проблем і методи моделювання,
порівняємо контрольоване навчання з неконтрольованим.
Це було забагато інфи.
Можемо поділитися конспектами або…
О господи, це було так нудно.
НОВА ПОДРУЖАНЯ МІНКА
Привіт!
Як пройшло перше заняття?
Нормально.
Моє запрошення в силі. Що скажеш?
- Звісно! - Чудово!
Я тут поруч. Зайду за тобою. До зустрічі! Бувай!
На цьому курсі з літератури вам доведеться дуже багато читати.
На нас чекають величезні романи.
Я маю на увазі талмуди, якими можна підпирати дах.
«Анна Кареніна» здасться вам брошуркою.
Я виріс на творах Юріса, Клавелла та Мічнера.
Гейлі! Не забуваймо про Алекса Гейлі.
Я досі в захваті від його саги, надрукованої дрібним шрифтом.
Так!
Ні, ні. Вибачте.
Хто з вас читав його «Автобіографію Малколма Ікса»?
Ніхто? Гаразд…
Агов, пані Рюкзак! Готова?
- Ти швидко. - А тут симпатично.
Скажи?
Особисто в мене алергія на навчання.
Після магістратури з диференціального числення
я подумала: «Досить!»
Гаразд, за мною.
Ти сказала «диференціальне числення»?
Прикол, ти вилетів прямо за ковзанку!
Я не винен, що шнурки порвалися!
Бро, заціни!
Чуваче! Желейні цукерочки.
Обожнюю їх! Ці мої улюблені!
- Гадаю, це супергостра кориця. - Справді?
- Куштував гострі льодяники з корицею? - Ага.
Обожнюю ці гострі желейки з корицею!
Дуже гостро.
Ні, точно не мій смак.
Усього цього немає в забороненому списку,
тож налітай.
Гризи як горішки. Уперед!
Бо це не горішки.
- Це локриця. - Чому вони не говорять зі мною?
- Як «Дотс»! - Заговорять! Заговорять!
Не хвилюйся. Облиш.
Вдягни джерсі з набору. Ну ж бо.
Уперед, «Кінґз»!
Гаразд, я маю випити.
О так! Я лише за!
- Бо мене мучить спрага. - Ага!
Гаразд.
Хвилиночку. Тут усі такі шикарні.
Ти маєш бути кимось або знати когось. Я і те, і те.
І ніхто водночас. Ось у чому моя фішка.
Нічого собі!
Схоже, я тут точно зайва.
Це правда, але ти зі мною. Ходімо.
Дякую, Петро!
До речі, ми не мусимо говорити про Пітера.
Добре. Зрозуміла.
- Він мав шанс на початку. - Чуваче!
- Був шанс… - Хлопці, бачили той розіграш?
Здуріти можна, так? Оце була хімія!
- Чи як кажуть: «Оце вони схімічили!» - Про що він?
- Просто пам'ятай про… - Прошу.
«Діва Мангеттена» для вас.
І «Пишний сад» для вас.
- Смачного! - Дякую.
- Це треба пити чи поливати? - Як ви познайомилися з Пітером?
Це так ми не говоримо про Пітера?
- Ага. - Гаразд.
Саме так.
Ну, якщо коротко, то ми переспали,
він втік, і ми стали друзями.
А ти вийшла за іншого.
За Джиммі, альпініста.
Смішно, бо тоді він здавався мені надійним вибором.
Ідеально мені підходив.
Але, зрештою, його більше цікавили гори,
а мене - книжки та виховання сина.
Ми зрозуміли, що йому потрібна компаньйонка в подорожах,
і це точно була не я.
А зараз як з особистим?
А зараз це наче
прерія, у якій завиває вітер,
або кроки на покинутому горищі,
або як його там…
Перекотиполе, що котиться вулицями міста-привиду.
Щось типу такого.
Гаразд, ми це виправимо.
Ну, щасти. Давно нічого не було.
Я його знаю.
Викладач у краватці-метелику.
- Ого, а чоловік, який сидить поруч… - О господи.
А я тобі що кажу. Красунчик.
О ні, це…
Тео Мартін, редактор видавництва «Данкан Прес».
Вони видають найкращі твори.
А, ясно. Я слухаю лише біографії зірок.
Про Роба Лоу - моя улюблена. Перша частина.
Тео Мартін дуже відомий.
А ще він такий гарнюня і сидить із кимось, кого ти знаєш.
Він дуже привабливий. Це правда. Ти куди?
Гаразд. І цю клумбу теж треба взяти.
- Стільки амбіцій… - Привіт! Вибачте за раптовий наскок.
Ми вас побачили звідти…
Заждіть, ви були на лекції.
- Ви зайшли, коли я казав… - Так! Це була я.
Так, джинсова спідниця.
Як мило! Прикольна історія. Я Мінка. Це Деббі. А ви?
- Тео Мартін із «Данкан Прес». - Так.
Я прочитала всі книги від «Данкан Прес».
- Ого. Але не всі. Бо це неможливо. - Можливо!
Гаразд.
870 сторінок про піратів у Тихому океані?
«Обрій Гобарта»? Прочитала за два дні. Стернуй!
Добре. Роман про шпигунів на Криті.
«Океан брехні». Не книга, а шедевр!
Я тиждень повторювала: «Eímai katáskopos!»
- Що? - Це грецькою «я шпигун».
- «Я шпигун». - Ага.
Гаразд. Ось іще один.
Ти точно не читала роман «Пиловий казан».
Де є гримуча змія? Купила в день виходу.
Це була ти?
Ми продали лише один примірник.
Це була я! Я купила книгу!
- Такі справи, ага. - Ого, скільки овочів.
Здуріти можна, так?
Я навіть сказала: «Може, замовити до них соус?»
Було приємно познайомитися.
Навзаєм.
Можна попросити твій номер?
У нас іноді лишаються примірники з автографами.
Це було б чудово.
О господи.
Ось.
Введи свій номер.
Готово.
Добре. Чао, хлопці!
- Ми сюди. - Чао!
О боже мій, він на тебе запав!
Ні, не запав.
- Запав. - Він милий. Усе.
Ні, не все.
Це було настільки очевидно.
Я тебе прошу.
Це так мило, як тебе чіпляють книжники.
І те, що ви з Пітером любите читати. Це дуже мило.
Так, це в нас спільне.
Ми двоє старомодних книголюбів.
Це точно.
Ну, він і сам написав книгу.
- Яку книгу? - Роман, величезну книжину.
Що? Ні.
«Що?» Так.
Я тобі не вірю.
Кажу тобі, це товстезний фоліант.
Ховає його в духовці.
Знайшла його, коли пекла кето-брауні.
До речі, не рекомендую. Два з десяти, бо там є цукіні.
Пітер мріяв писати, але забив на це, коли переїхав сюди.
- Він більше не пише. - Ага.
Тоді звідки взялося
ось це?
Відкривай.
«Хлопчик» П. Коулмана. Це ж Пітер!
Ого.
Правильно, Шерлоку.
Стривай.
Пітер написав роман і не сказав мені про це?
Ти маєш його прочитати. Я не читала, бо це книга.
Ні, я не можу.
Якби він хотів, він би сказав. Ми ж усім ділимося.
Ну, очевидно, що не всім.
Ні, усім.
Гаразд.
Так, ми розповідаємо одне одному…
- Усе. - Ага.
«Усе».
Просто невеликий промах, так?
Це нормально на початку проєкту.
Треба внести лише кілька змін.
- Добре? Той самий підхід… - Я не хочу розмовляти.
Пробач мені.
Це був відстій.
Мої маркетингові штучки,
певно, більше підходять для світу бізнесу.
Дякую за квитки. Класний був матч.
Холодна ввічливість.
Це погано.
Добраніч.
«ХЛОПЧИК»
Алло, привіт!
Привіт! Як ти там?
Усе гаразд.
- Добре, добре. - Чекай, що сталося?
- У тебе там уже пізня ніч. - Нічого.
Якесь відлуння. Ти лежиш у ванні?
Ні.
Я не лежу у ванні.
Я не приймаю ванни.
Авжеж, точно.
Ми розповідаємо одне одному все, так?
- Ні. - Що?
Ми сходили на хокей без твого дозволу.
З Вейдом та Еваном.
Вейд та Еван тусили з Джеком?
Так, так.
І він їв піцу.
Безглютенову піцу, але все-таки піцу.
- Гаразд, Пітере… - Це ще не все.
Ми не їстимемо твої запіканки.
Ніколи.
- Вони гидотні. - Дякую за таке щиросердне зізнання.
Аж легше стало. У мене все.
Ти не маєш мені про все доповідати. Я тобі довіряю.
- Цілком? - Здебільшого.
- А ти довіряєш мені, так? - Звісно.
І якби ти хотів щось розповісти, ти б так і зробив?
- Розповісти про що? - Ну…
- Про якийсь особливий проєкт. - Розказати тобі про роботу?
- Я маю на увазі, ти можеш мені довіритися. - Так і роблю. Завжди.
Я теж.
Абсолютна чесність.
Завжди.
Існує шість важливих елементів, які треба враховувати,
вибираючи модель оцінки ризиків.
Деякі нові функції…
А Пітер точно не був би проти?
Я роблю це заради нього!
Ось і він.
Він такий радий тебе бачити. Це так мило, що аж гидко!
- Привіт, Мінко. - Привіт!
Дуже дякую, що прийшов.
Усе гаразд. Мені по дорозі.
Я хотіла віддати тобі цей рукопис.
Якомога швидше, бо я скоро їду додому.
- Це твоя книга? Це ти написала? - Ні, це не я.
А, ясно.
Річ у тім, що коли хтось отак передає мені рукопис,
то це сто відсотків якась маячня.
Я можу брати рукописи лише від агента чи редактора.
Це ідеально, бо вона редакторка
і все відредагувала.
Невже?
Так.
Я редакторка.
На фрилансі.
У мене в роботі купа рукописів, але цей справді особливий.
Роман «Хлопчик».
Про 13-річного хлопчика, чий тато помирає від інсульту, і…
У хлопця виникає алергія на самого себе.
При дотику з'являються пухирі. Знаю, звучить
трагічно, але це чарівна історія, і…
Важко стримати емоції,
бо в мене 13-річний син, і він теж…
- У тебе є син? - Так.
У мене теж син.
Макс.
А в мене Джек.
Ого, це…
Так.
- Тобто я розлучений. - Я теж.
Я ціную твою пристрасть до роботи, Деббі.
І спробую прочитати якомога швидше.
Якщо раптом зможеш прочитати ще швидше…
- Я їду на вихідних. - Строки горять?
- Ні, я не хотіла… - Усе добре.
- Усе гаразд. - Розумію, у тебе купа справ.
Я не це мала на увазі. Обіцяю, ти не пошкодуєш.
Добре. Цікаво вже почати.
- Дякую. Ти просто… - Будь ласка.
Ти знаєш, який ти.
Мені б
хотілося так думати. Ну, гаразд.
- Добре. - Бувайте.
- Я щойно віддала Тео рукопис? - Ага!
І коли ти скажеш про це Пітеру?
Пітер. Точно.
Що знаєш про The Cars?
Про гурт The Cars?
- Що ти їх завжди слухаєш. - Так.
Хочеш знати чому?
Це улюблений гурт мого батька.
Він пішов від нас.
Як я казав, пам'ятаєш?
І врізав дуба.
Якийсь час я взагалі їх не слухав.
Було боляче, бо вони нагадували мені про хрінь, тобто речі,
які я втратив.
І от одного дня я почув їх по радіо.
Їхні пісні були зі мною, навіть якщо тата не було поруч.
І вони завжди будуть зі мною!
Слухай, у тебе класні батьки.
Ти живеш у гарному будиночку, наче в гірському шале.
Але я розумію, у тебе своя хрінь. У всіх так. Життя важке, так?
Іноді воно б'є тебе під дих.
У мене теж своя хрінь у житті.
Я хотів стати великим письменником, знайти свою половинку.
А став одинаком з гарною шевелюрою,
який радить іншим, ким їм бути, хоча сам не знає, хто він.
Є ідея.
- Без ребрендингу. Благаю. - Так, пішло воно…
Переходимо до активних дій.
Ти
маєш грати в хокей у команді.
- З Еваном і Вейдом. Ага. - Що?
Так. Якщо хочеш, то я не проти.
Але не заради дружби з цими козлами.
Упевнений, вони чудові хлопці.
Ти дозволиш мені потренуватися в команді?
Так.
А мамі скажеш?
Скажемо їй, коли вона повернеться.
Дякую.
- Ага. Іди вчися. - Добре.
Побачимося пізніше, Джеку-горобцю.
- Ні. - Ні? Гаразд.
Ну, як ти?
Щось ти змарнів.
Так, учора я добряче налажав
і всю ніч не спав, але сьогодні все виправив.
Здається.
Бути гарним прикладом для наслідування
трохи важче, ніж я очікував.
Хм, ти просто маєш зберегти його живим і здоровим.
Щоб скласти цей іспит,
треба вміти описувати конкретні моделі часових рядів,
як-от експоненційне згладжування,
авторегресивні моделі,
авторегресивні умовні гетероскедастичні моделі.
- Може, поговорите в коридорі? - Так, вибачте.
Зажди, я не розумію. Що сказала асистентка?
Вона просто сказала прийти в офіс до Тео.
Дякую за компанію. Гадки не маю, що йому казати.
А хто має, коли він так посміхається і дивиться?
Ага, ця його усмішка.
Прийшли.
Це «Данкан Прес».
- Ти впораєшся! Це так захопливо! - Гаразд!
О божечки.
Доброго ранку.
Вітаю! Я до Тео Мартіна.
Ой, вибачте.
Як мило.
О боже, скільки обкладинок!
Ось ви де. Ласкаво просимо. Привіт, Мінко.
Тео.
- Деббі. - Привіт!
Вибачте, що вам довелося їхати аж сюди,
але ця книга має великий потенціал.
Ти що, вже її прочитав? Там же до біса сторінок.
Ні, моя асистентка.
Їй сподобалося, вона переказала мені, і я з нею згоден.
Розумію, чому ти плакала. Я теж розчулився.
Частина про тата.
Особливо про нього.
Слухай, я зачарований.
І я хочу поговорити з автором якомога швидше.
З автором. Мені треба… Я випила величезну чашку кави по дорозі.
Треба подзюрчати.
Звісно. Так.
- Усі дзюрчать у кінці коридору. - Так!
- Здуріти можна! - Ага, старезний будинок!
Пахне мерцями.
Ні! Я про себе! Це божевілля!
Так, я люблю допомагати друзям,
але зазвичай це означає підвезти Алішиних близнючок.
- Треба подзвонити Пітеру, усе скасувати. - Ні.
Ні?
Ти віриш у книгу Пітера, то чому б не довести це до кінця?
Просто…
Так! Ти впораєшся, мала!
Гаразд, гаразд.
Але я справді хочу пісяти.
Тео, я б хотіла обговорити наступні кроки.
Авжеж.
Може, повечеряємо?
Так.
Так! Звісно.
Чудово.
Чудово!
- Це тренер? - Так, це він.
Чекай тут. Я все владнаю.
- Привітайся з тренером. - Вітаю.
- Ваш хлопець теж гратиме? - Так, он він.
О, Слимак… Еван!
- Так. - Так, це він. Так.
Молодець, Джеку!
Готові?
Ось так! Так! Це мій малий!
Це він. Мій хлопець.
Чорний личитиме найкраще,
бо ти - яскрава зима.
Нащо мені нова сукня?
Почуваюся жахливо.
Я віддала найвідомішому літературному редактору країни
рукопис, який він хоче видати, але, можливо, не зможе цього зробити.
Чому Пітер не відповідає?
- Якщо не поговориш до побачення з Тео… - Ні, це не побачення.
Довірся мені.
Я не можу гуляти допізна. Завтра іспит.
- Приміряй сукню. - Вибач, просто хвилююся за Пітера і Джека.
- Де вони? - Надягай!
Будь ласка.
Ти реально найшвидший серед усіх.
Як тобі Джек-Криголам? Бо ти король льоду!
- Здоров! Класний день? - Здоров!
Так, класний, бро.
Оце по-нашому!
То ти плануєш мати дітей?
Що? Не знаю.
Гадаєш, варто?
Ну, у тебе…
нормально виходить.
Дивно, але не відстійно.
Не відстійно?
Ні.
Ну…
Мабуть, піду робити домашку.
Бувай.
Це мені?
Так. Зроби перерву.
Ну… Мені не потрібна перерва,
бо я тут не працюю, тож…
Так, знаю.
- Гаразд. - Ну, добре.
Ось так.
Знаєш, я думав,
ти мене не злюбив.
Чому? Бо ставився до тебе як козел?
Саме так.
Слухай, вибач.
Гадаю, це все через стрес і відповідальність за малого.
До нього я навіть за рослинами не доглядав.
З рослинами буває так само важко, як із дітьми.
Так. Приміром, шавлія.
Біля патіо. Не давала мені заснути до третьої ранку.
Через стеблокольки.
Тож я розумію, про що ти.
Добре.
- Ті самі проблеми. - Ага.
Так, але здається, у мене вже
нічого так виходить.
Це круто, бро.
Вибач, що спершу був не дуже привітним.
Гадаю, Деббі дуже пощастило, що ти поруч, завжди допомагаєш.
Ні, це мені пощастило, правда.
Вона просто
неймовірна, так?
Правда. Так і є.
Ми з нею вже давно дружимо.
Ну, не так довго, як я з нею.
- Ні, ні. Звісно… - Роки дружби.
Так, слухай.
У тебе з Деббі своя тема.
- А в мене з нею - своя. - Ваша тема.
Так! Типу…
Ти її друг.
А я її сусід
і коханець на півставки, розумієш?
- Вибач, що? - О, точно.
Ти, мабуть, цього не помічаєш, бо ви просто друзі, але…
Братику,
яка ж вона гаряча штучка.
- Так! - Знаю, знаю, я їй точно не пара.
Але в мене є план.
Слухаєш? План у тому,
щоб постійно мозолити їй очі, розумієш?
І тоді, можливо, вона
западе на мене.
Вхопив суть?
А тим часом
я згоден на дружбу з бонусами.
Мені подобається початок книги.
Неймовірний, правда?
Нагадує «У свою останню годину».
Фолкнер? Справді?
А мені було більше схоже на Франзена.
- Так, щось є. Сімейна сага? - Ага.
Так. Ти справді знайшла шедевр.
Повністю згодна.
Часто перечитувала «Дім радості».
Так, Едіт Вортон.
Недооцінений соціальний критик. Нещадний!
- Подобаються її твори? - Звісно!
Її не люблять ті, хто не читав її книг.
І я щоразу ридма ридаю, коли помирає Лілі Барт.
Ага! Приходить Лоуренс, щоб освідчитися, але пізно, чуваче…
Ти запізнився.
Учора я випила снодійне зілля і тепер мертва навіки!
Так. Вибач, я тепер на небі, мон амі.
Але зробила я це зі стилем.
Знаєш, що Волт Вітмен сказав про Бруклінський міст?
Ні, скажи мені.
Він сказав: «Це були найкращі та найефективніші ліки
для моєї душі».
Прекрасні слова.
На жаль, це Мангеттенський міст.
Але чудова цитата!
- Звісно, я знала. - Я так і подумав.
- Я просто тебе перевіряла. - Так, авжеж.
Ти дуже розумний.
- Ледь не провалився. - Це був тест!
- Я пройшов? - Так!
Я поговорю з автором щодо рукопису.
О, чудово.
- Прекрасно! Я тут… - Так.
Отже…
Ніяк не можу згадати…
- Ти пив капучино в ресторані? - Так, так.
Ти мене пригостила.
- А, точно. - Так.
Це той момент, коли ми…
- Це той момент? - Гадаю, що так.
- Добре. - Їдьмо.
Що ж, чудово.
Нічогенька оселя!
Airbnb?
Так.
Такі місця позбавлені індивідуальності.
- Так! - Ну, хто…
- Розставляє книги за кольором? Серйозно? - Я те саме сказала!
У холодильнику лише крихти,
але є шампанське!
Як колись казав один мудрець: «Забагато чого-небудь - це погано,
але забагато шампанського - те, що треба».
- Марк Твен, так? - Так!
Він, певно, любив хильнути.
Ходили такі чутки.
Довіриш мені цю честь?
Будь ласка.
Значить, ти не проти.
Хто воював в іспано-американській війні?
Іспанці й американці.
Ти в порядку?
Ага.
- Цей краєвид просто… - Такий жахливий, правда?
Нам таке не підходить. Жах.
- Можна я… - Так.
- Вікна. - Вікна?
- Так. - А, штори. Точно.
- Мабуть, до них є пульт. - Так, я не…
- Ось. - Тут усе дуже складно.
Гадаю, усе дуже просто. Ось так…
Ні, у мене було так само. Треба направити на сенсор.
- І гадки не маю. - Тут десь є сенсор?
Так.
Гаразд, треба зробити ось так…
Гаразд. Ось воно де.
Ти геній.
Дякую.
УВІМКНЕНО ДОМАШНЮ КАМЕРУ
Серйозно? Для цього існують слова.
Щойно згадав.
Мені треба дещо зробити прямо зараз.
Там буде нецікаво,
дуже нудно, тож…
Тому я поїду сам.
Якраз хотів подзвонити Аліші, щоб вона побула з тобою.
Гаразд.
Як скажеш.
Ти найкраща у світі. Я тобі винен.
Усе гаразд.
Мімі готує вечерю.
Останнім часом вона вибирає якісь дивні рецепти з тіктока.
- А деякі речі не варто смажити у фритюрі. - Так.
Парфуми?
Ні.
- Я з'їв пахучу свічку. - Неправда.
Так, неправда.
Дуже тобі дякую.
Що будете пити?
Я б випив
«Макаллан».
Подвійний.
Але оскільки я більше не п'ю,
налийте мінералки.
З льодом. У склянці, будь ласка.
Привіт.
Ванесса Мортон.
Пітер Коулман.
Аж не віриться, що ти подзвонив.
У тебе зберігся той самий номер?
- Саме тому я його не міняла. - Справді?
Скільки вже минуло?
Двадцять років.
А мені досі 30.
- Дивно. - Неймовірно.
То що ти робиш у місті?
- Пам'ятаєш Деббі? - Звісно.
Я ненадовго приїхав,
щоб наглянути за її малим.
Ого, ти?
Перекотиполе?
Отже,
діти є?
- Ні. - Ні?
Ані дітей, ані чоловіка.
ДЕББІ НЕ МОЖУ ДОДЗВОНИТИСЯ. ЩО СТАЛОСЯ?
Знаєш,
а тут занадто шумно.
Насправді тут дуже тихо.
Я просто подумала…
Якщо хочеш, я живу недалеко.
Тобто я був точно не проти.
Поглянь на мене.
Одягнув костюм, пішов до бару,
зустрів гарну жінку.
І я намагався бути крутим, так?
І куди подівся цей крутелик?
Де він?
Не знаю, але пахне він крутезно.
Дякую.
- Як шавлія. - Це дубові нотки.
- Їх я не відчуваю. - Вони там.
Можна тобі довіритися?
Я ще нікому цього не казав.
Негайно кажи.
- Давай. - Отже…
Після ночі, коли ми з Деббі
були разом,
я сказав їй
триматися від мене якомога далі, бо…
А потім я просто усвідомив,
що думаю про неї
увесь час.
Тож я захотів набрати її та…
Ну?
Але потім я побачив її з Джиммі у кінотеатрі «БевКон».
Боже мій, «БевКон»! Передивилася там усі фільми.
«Полювання на "Червоний Жовтень"» - вісім разів.
Отже, коли я їх там побачив…
Це було очевидно.
Тож я її відпустив.
Ось вона забирає мене з реабілітаційного центру вдруге.
Я ж там пройшов лікування, так?
І пообіцяв казати лише правду.
Отже, я збираюся
розказати їй
про свої почуття.
Вона одружена, дитини немає, а чоловік вічно в горах.
- Лазив скелями. - Що це було?
Це альпінізм.
Ну, він лазив по горах.
Це схоже на риболовлю.
Хай там як, я сідаю в машину.
І…
Вона каже, що вагітна.
Ось чому ти тоді переїхав?
Ні, ні!
Це все землетруси. Я їх боюся.
Ага, «страшні землетруси».
Розкажи їй усе.
- Ні, уже запізно! - Чуваче.
- Пам'ятаєш, я була на першій грі в покер. - Так.
Ти грав фігово, але ризикував. Що сталося з тим хлопцем?
Той хлопець…
Забагато пив, покинув писати.
У нього є подруга, яка живе на іншому кінці країни.
І, найголовніше, він перезустрічався з мільйоном жінок.
Щоразу все тривало не більше шести місяців.
Чому? Бо він незбагненний гімнюк.
Ні, усе тому, бо він не з тими зустрічався.
Годі розповідати собі цю історію.
Пітере!
Ти все життя йшов до цієї миті.
Не гай ні секунди.
О господи. Це вже десята кава.
І про що я думала? Треба поганяти на велотренажері.
Що ти робитимеш?
Працюю в саду
Не першу добу
І мрію про те, як тебе обійму
Сиджу та нуджу
Пивко дудлю
Тебе єдину я сильно люблю
Чорт! Котра година?
Випускний іспит.
Що?
Запізнилася на випуск книги, яку редагувала.
Сам знайдеш вихід, так? От і добре!
Сніданок.
Родзинки!
Гидота.
Хоча непогано.
Привіт!
Шкода, що ми вчора так і не поговорили…
Слухай, я просто…
Я просто хотіла знову подякувати.
Знаю, знаю, ти не любиш усіх цих «дякую».
Просто завдяки тобі у мене був цей неймовірний тиждень.
І я навіть не знаю,
як тобі віддячити. Буду винна до кінця життя.
Передзвони мені, або вже скоро побачимося.
Боже мій, дуже скоро. Гаразд.
Ні.
Гаразд. Скільки за три?
ВСТАВ СЮДИ МИЛУ ФОТКУ
Привіт!
- Я тебе застав! - Так, я ще тут.
Це твій останній вечір.
Було б негарно займати увесь твій час перед від'їздом,
але я маю обговорити з тобою дещо важливе.
Певну пропозицію.
- Якщо ти вільна, можна десь випити. - Так, звичайно.
Клуб «Браунстоун»?
Клас!
Пропозиція?
Нічого собі!
Ага. Ну…
Що таке? Що не так?
Нічого, просто…
Від Пітера ні слова. Джек відповідає, а Пітер мовчить.
Гаразд, припини це. Зосередься на позитиві.
За кілька днів ти пройшла нудне, але, мабуть, корисне навчання,
домовилася про книгу Пітера
і подружилася з чарівною міленіалкою, мною.
А ще Тео,
сексуальна вишенька на торті!
Твоя правда. Просто трохи дивно, коли він не відповідає.
Забудь про Пітера!
Тео! Ось про кого ти маєш думати. Шкода, не встигаємо купити нову сукню.
Сьогодні я буду Деббі, звичайною Деббі.
Не можу знайти джинсову куртку.
- Не бачила? - Її важко вирізнити.
Серед іншого джинсового мас-маркету, розкиданого по кімнаті.
І хіба ти не чула про валізи-спіннери?
- Тут щось є. - Що там?
Наркотики? Порно? Що?
О господи.
Написав іще одну книгу?
Та він справжній писака.
Це не книга.
Нам точно не варто це відкривати.
Так, для мене приватність не пусте слово.
Так. Як казала моя мама, коли вип'є:
«Не пхай носа в чужі справи».
Парковка для рок-зірок. Ось так.
Хіба ти не…
Відбір у команду за 15 хвилин.
Ага.
А що буде далі?
Вип'ємо по фруктовому коктейлю.
Обожнюю їх.
Так, я теж.
Я мав на увазі тебе, мене й маму.
Я повернуся до Нью-Йорка…
Так, скажімо, ти залишишся.
Схоже, ми втрьох - гарна команда.
Ого.
- Так. - Лишайся з нами в Лос-Анджелесі.
Не знаю, як дорослі це вирішують.
Я просто сказав, що думаю.
Я теж не знаю, як ми це вирішуємо.
Чого так дивишся?
Наче землетрусом трусонуло чи що?
Я пішов. Відбір, мабуть, уже почався.
- Побачимося там. - Так.
Він ненавидить такі дрібнички.
На фотках усюди
ти.
І листівки від мене?
О, матч «Доджерс»!
А це я знайшла в Техасі.
Мило.
Стоп.
Боже мій. Він що, теж зберіг фішку?
- О господи. - Це все пояснює.
Він не закохався в мене,
і причина була точно не в мені.
Бо я найкраща.
Ти його теж кохаєш?
Я…
Гадаю…
- Я гадаю… - Гаразд.
Послухай мене.
Слухаю.
Гадаю, ти закохалась у Пітера
першої ж ночі, коли ви переспали.
Що? Ні.
Ні.
Це було б нерозважливо, непрактично,
а я не така…
Людина? Так, знаю.
І саме тому бігала тут як навіжена через його книгу?
Не бігала.
Господи, бігала.
Господи. Як навіжена.
Бо ти закохана. По вуха.
Не змушуй мене співати «Закохану жінку» Барбари Стрейзанд.
- Як я співала для своєї бабусі. - Ні, ні, ні.
Навіть якби я хотіла,
щоб ми з Пітером…
Ні, я не цікавлю Пітера в цьому сенсі.
Він дав зрозуміти це тієї ночі. І всі ці роки…
Він зустрічався з жінками, які ані крапельки не схожі на мене.
Тому я…
Ні.
Я б ніколи не поставила під удар дружбу заради…
Хіба не доходить? Треба лише ризикнути.
Ні, цього ти й не розумієш. Я ніколи не ризикую.
У нас прекрасна дружба, і я дорожу нею.
Сльози не лий, життю радій.
Ось такий
у мене девіз.
Так я граю в покер.
Ніколи не розігрую стірт-дро, розумієш?
Не розумієш, бо не граєш у покер. Поясню пізніше.
Але просто…
Така я людина.
Я вираховую ризики.
Тому я і моя дитина завжди в безпеці.
Тому безпека для мене - це дуже важливо.
Так.
Ні!
Просто не розумію, чому ти не зважаєш на мою думку?
Я не хочу про це говорити. Треба в душ, а потім зустріч із Тео…
- А Пітер? - Забудь. Я не ставитиму дружбу на карту.
Ще одна покерна аналогія, і я помру.
До речі, ти вмієш ризикувати. Я бачила.
У тебе все вийде.
Розкажи Пітеру про свої почуття. Ти зможеш.
Уперед, хлопці. Ну ж бо!
Давай, малий.
О божечки, гаразд!
Привіт!
Вибач за спізнення.
- Ти що, бігла сюди? - Ні, я…
- Просто дух перехопило. - І в мене теж.
Ясно!
- Привіт. - Чорт.
Хотів дочекатися закусок, але можна я почну?
Так, звичайно.
Ще трошечки. Забивай! Так!
Уперед, Джеку!
Я домовився про співбесіду для тебе в «Макміллан».
Редактор на повну ставку.
Вони якраз шукають.
Їм пощастить мати таку профі, як ти.
Ого.
А ще я не домовлявся про співбесіду в «Данкан Прес».
Бо якщо чесно, то нам треба з'ясувати, що між нами
зараз є,
може бути.
Звісно, ще зарано, але нам точно не варто працювати разом,
якщо ми навіть гіпотетично будемо разом, так?
Усе твоє життя - це Лос-Анджелес. І я не хочу забігати наперед.
Сказав він, забігаючи наперед.
Я не знаю… Ого.
Я не знаю, що й сказати.
Так, це треба переварити.
Це точно.
Ось так, давайте.
Уперед, хлопці! Тримайте темп! Давайте!
Клас.
- Уперед! - Забивайте!
Уперед!
Тео, ти дивовижний.
Цей тиждень був просто
нереальним.
Я справді…
Те, що ти повірив у мене, дуже багато для мене значить.
Але сьогодні вранці
я шукала джинсову куртку, рилася в речах,
знайшла конверт, і…
Боже, це було дуже дивне пояснення.
Я…
Здається, я кохаю іншого.
- Ясно. - Знаю, це звучить божевільно.
Кохання - шалена штука. Зводить із розуму.
І лякає.
Особливо, коли бах тобі по голові, без попередження.
Назад, назад. Ти в порядку?
- Треба відповісти? - Так.
- Звісно, усе гаразд. - Я швидко.
Привіт!
Знаю, завтра ми вже побачимося, але я просто хотіла…
Зажди, що?
О господи. Що значить «відбір у команду»?
Боже мій.
Гаразд.
О господи, о господи.
Швидка приїхала за мить. Зараз його оглядає лікарка, тож…
Ось і лікарка. Вмикаю гучний зв'язок.
О боже мій, як він?
Гарні новини. З ним усе гаразд.
Ну, я ж казав.
У нього трохи болить голова, є нудота.
Ясно.
- Залишимо його на ніч, аби пересвідчитися. - О господи.
Що немає струсу, крововиливу в мозок або гематоми.
О господи!
- Я хочу з ним поговорити. - З ним усе буде добре.
Не з тобою, Пітере! Дай телефон Джеку!
Ну, він у палаті.
Дай Джеку телефон, Пітере!
Поки через травму мозку він не забув, хто його мати!
- Я краще піду. - Так, мабуть, варто.
Гематома. Це ж дрібниці, так?
- Ні. Це серйозна штука. Це погано. - Справді? Ясно.
Так, даю йому телефон.
Це твоя мама.
- Привіт. - Сонечку, ти як?
Я супер!
О господи, вибач, що я не поруч.
Я вже виїжджаю додому.
Мам, припини!
- Але ти в лікарні. - Це був найкращий тиждень у моєму житті!
Ми з Пітером дивилися «Чужого», ганяли на кабріолеті.
Я ледь не випив кави.
Зажди, не так швидко. Що ви робили?
Цього тижня я був іншим собою.
І це було круто.
Не сердься на Пітера, добре?
Джеку, з Пітером я розберуся окремо.
І знаєш що? Мене взяли в хокейну команду!
Ну, обговоримо це, коли я буду вже вдома.
Ні. Обговоримо все зараз.
Я хочу грати. Ти мусиш мені дозволити.
Слухай, я знаю, ти всього боїшся.
Іноді я теж. Але я більше не хочу так жити.
- Гаразд… - Коротше, люблю тебе, мам.
- До мене тут друзі прийшли. - Бро, ну ти даєш!
Епічний розіграш!
Це був повний крутяк! Вони мене оточили, затисли.
- А той хлопець як вріжеться… - Чуєш? З ним усе добре.
І я такий головою прямо об борт.
- Я щиро шкодую, що не… - Аліша поруч?
Так, вона тут. І я теж буду тут, коли ти повернешся.
Будь ласка, не треба. Я негайно вилітаю. А ти просто їдь.
- Але… - Пітере, їдь собі!
- Джек травмувався. Дуже сильно. - Як він?
Не знаю. Маю негайно їхати.
Тео, ти…
Ти знаєш, що ти такий…
І ти теж.
УСЕ СПАКУВАЛА В НОРМАЛЬНУ ВАЛІЗУ! ЛЮБЛЮ, СУМУЮ МІНКА
Ой, вибачте.
Я щойно приземлилася. Їду відразу в лікарню.
- Джека там немає. - Що?
Він удома з Алішою, і з ним усе добре.
Я дзвонив тобі мільйон разів.
Так, я винен.
Так, я налажав.
Гадаю, я мав спитати твого дозволу щодо відбору.
Гадаєш?
Я думав, він отримає те, що йому треба!
- Що? Гематому? - Привіт, до речі.
- Що? - Я тут.
- Що ти тут робиш? - Їду, як ти й сказала.
- Добре. - Я мусив тобі розказати.
Але в тебе теж є секрети від мене.
О ні, не перекручуй.
Я говорив із Мінкою.
Вона розповіла про книгу. Це просто здуріти можна!
- Я б тобі сама розказала. - О, це ще не все.
Як щодо Дзена? Як щодо Тео? Того самого «О, Тео!»
- Звідки ти знаєш? - У квартирі є камера.
Ти спостерігав за нами з Тео?
Лише хвилинку. І хочу все розбачити!
- А як же «Стосунки - це не моє»? - Я людина, а не камінь.
Але саме це ти й казала! «Моє серце - холодний і твердий камінець».
Не тобі засуджувати моє особисте життя.
О, починається.
Я довірила тобі сина.
Він - усе, що є в моєму житті.
Можливо, у цьому й проблема.
Серйозно?
У мене немає слів.
Знаєш що?
Ти називаєш себе гімнюком.
Гадаю, ти маєш рацію.
А це було підло.
Гаразд, ти…
Що я? Кинув усе й примчав на допомогу?
- Не варто було? - Який же ти нестерпний! Нестерпний!
Ой! Чорт!
Зажди. Стій, не…
Зажди хвилиночку.
- Я такий злий на… - Що в біса з тобою не так?
- Рилася в мене? - Чому не казав?
Чому ти не сказав хоч щось?
Чому так довго приховував?
- Бо я боявся! - Боявся чого?
Того, що не гідний бути з тобою!
Боявся, що відмовиш, якщо зізнаюсь у своїх почуттях.
То зізнайся вже!
Ти знаєш, що я відчуваю!
- То що? Ти типу закоханий у мене? - Ні!
Деббі, я шалено,
безмежно,
до нестями закоханий у тебе.
Відтоді, як тільки тебе зустрів.
Міг би хоч щось сказати.
Ми щодня розмовляємо.
І що тепер? Я думала, ми завжди будемо друзями.
- Уже ні? - Ні.
Ми більше не друзі, Деббі.
- Твою книгу надрукують! - Так, а ти будеш поважною редакторкою.
- Дуже успішною. - Так дивно.
- Скоріше б до Джека. - Буде переляк, але приємний.
Зажди, ми що, пара, яка тримається
за руки?
- Ніколи не бачила, щоб ти це робив. - Це не моє.
Знаю!
Але це трохи наче…
- Приємно. - А так?
Так.
Ми саме така пара. Гадаю, що так.
Так, це ми.
А ось і таксі.
Гаразд!
То що буде далі?
ШІСТЬ МІСЯЦІВ ПО ТОМУ ПІСЛЯ
ВИДАНОЇ КНИГИ (ПІТЕРА),
ВИСНАЖЛИВОГО ПЕРЕЇЗДУ З МОТАННЯМ СХОДАМИ (ТЕЖ ПІТЕР),
РОБОТИ РЕДАКТОРКОЮ У НЕЗАЛЕЖНОМУ ВИДАВНИЦТВІ (ДЕББІ)
І БАГАТЬОХ-БАГАТЬОХ ХОКЕЙНИХ ТРЕНУВАНЬ (ДЖЕК)
ВОНИ ЖИЛИ ДОВГО І ЩАСЛИВО.
ЖАРТУЄМО. ШЛЮБ - ЦЕ СКЛАДНА ШТУКА.
АЛЕ В НИХ БУЛО ГАРНЕ ЖИТТЯ.
Переклад субтитрів: Катерина Яцук