Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JE ROK 2003
JAK SE TO POZNÁ?
- Tak jo. - Díky za pozvání, Debbie.
Mějte se.
VYŽEHLENÉ VLASY
- Poker ti vůbec nejde. - No jo.
Jdou mi jiný věci.
PENĚŽENKA S ŘETÍZKEM
Počkej, už to chápu.
ZBYTEČNÁ NÁUŠNICE
Stejně je super, že máš vlastní dům.
No jo.
Dlouho jsem šetřila na jistinu.
Pečlivě jsem si propočítala, kolik si musím odkládat.
Paráda.
Až si zničím život, můžu se k tobě nastěhovat?
- Platí! - Super!
- Takových knížek! - Jo, jsem knihomol.
Fakt? Skvělý. Jednou budu slavnej spisovatel.
- Doufám. - Co? Určitě budeš.
Jak to, že jsi tak skvělá?
Víš, že nic z toho nemusíš říkat?
- Vyspím se s tebou i tak. - Neuvěřitelný!
Ráno ti pošlu svoje povídky.
Super.
Budou se ti líbit.
- Už zavři pusu, jo? - Už mlčím. Promiň.
Napsal jsem celkem 23 povídek.
Bože, přestaň už.
O 20 LET POZDĚJI
Dobré ráno.
Všechno nejlepší, daleko mladší osobo.
Co? Jsme stejně starý!
Ne v ženských letech.
Podle nich jsem já už babka,
zatímco ty budeš v očích ostatních sexy
i když budeš vrásčitej a plešatej sedmdesátník.
- Gratuluju. - To zní docela dobře.
Mám pro tebe ten nejlepší dárek.
Koupila jsi mi Porsche 356?
Ne, 911 ve fialové.
Dáš si kafe?
Jo, díky.
Ještě ti zavolám.
U TEBE NEBO U MĚ?
Říkal jsi, že ti nemusím nic vozit,
ale máš doma bylinky?
Co?
Bylinky? To je jedno, nějaký koupím.
Dáš je na parapet a máš čerstvou bazalku nebo mátu,
kdykoli s nimi chceš vařit nebo si jen přivonět.
Debbie, prosím, nenos mi do bytu hlínu. Moc tě prosím.
Nečekaný. Posloucháš ráno The Cars.
Ráno, přes den i v noci.
Kdyby sis chtěl někoho pozvat, až budu u tebe bytě,
a potřeboval jsi soukromí, stačí jenom říct.
- Hned se cítím trapně… - Prosím tě, viděla jsem tě nahýho.
- Pořád stejně ujetá. - Děsně.
Díky. Myslím, že se jeden týden zvládnu ovládat.
Třeba tu naopak potkáš někoho ty
a uspořádáme velkej grupáč.
- Fuj? - Promiň. To bylo nechutný.
U mě žádný seznamování každopádně nehrozí.
Jak víš, moje srdce je studený a tvrdý jako šutr.
Jsem rád, že z toho neděláš drama.
Mimochodem, jsem na tebe pyšnej, že na týden klidně opustíš Jacka.
Nejsem klidná. Mám záchvat paniky. Je to moje dítě.
Nikdy nebyl tak dlouho beze mě. Stvůra se probouzí!
- Dobré ráno. Můžu to sníst? - Ahoj.
- Jo, je to bez lepku. Pozdrav Petera. - Ahoj.
- Ahoj! Jak je, Rozparovači? - Co?
Vymýšlím ti přezdívku. Ne?
Nelíbila se mu.
- Musíš na tom zapracovat. - Podívej na něj. Už není malej.
Bude v pohodě.
Nenecháváš ho tam jako psa s granulema a hračkou.
Bude tam Scarlet. Chceš můj názor?
Už teď je mi jasný, co chceš říct.
Není to moje dítě, ale myslím, že Jackovi prospěje nemít tě za zadkem.
Dostávám rodičovský rady od chlapa
jehož jediný mazlíček, rybka, umřela v bongu.
Některý matky jsou stíhačky, jiný buldozery…
Ale ty jsi bublinková fólie.
Omotala jsi ho tak pevně, až ho dusíš!
Jo, poznám metaforu, díky.
Jak moc se těšíš, že budeme týden v jednom městě?
Kdy jsme spolu byli naposledy tak dlouho?
Nebylo to 2008? Když jsi odjel z L.A., protože ses bál zemětřesení.
Otřesy v Chino Hills byly vážná věc.
Vím, že musíš do práce, ale chci ti dát dárek, než odjedeš.
- Uklízela jsem jeden šuplík… - Ty taky někdy uklízíš?
Jo, občas.
A hele, co jsem našla!
- Vím, že nesnášíš věci na památku. - Protože památky jsou pro turisty.
Vydrž. Tady máš dárek. Podívej.
Dala jsem si to do stolku, když jsi byl u mě.
Chtěla jsem to ukázat na svatbě jako vzpomínku.
- Tak jsem byla tenkrát blbá. - Nebylas blbá.
Trochu jo.
Nejlepší na té noci bylo, že jsem tě obrala o všechny peníze!
To byla nejlepší část?
Zastínilo to ten sex, když jsi druhý den zdrhnul.
- Ale pak jsem zavolal. - Jo.
Řekl jsi, že se mnou ani s nikým jiným
nemůžeš chodit, protože jsi
„neuchopitelný hajzl.“
To promluvilo moje spisovatelský já. Nádherný obrat.
Pak že já jsem dramatická. No nic.
Kamarádíme se už 20 let. Věřil bys tomu?
Máš tu nejlepší kamarádku na světě.
Nápodobně.
Pořádně to oslav, Petere.
Rozhodně. Jsi úžasná.
Uvidíme se za pár dní.
Ahoj.
Už jsem myslela, že se budete vykecávat navěky.
- No jo, promiň. - O čem jste mluvili?
- Tak obecně. - „Obecně“?
Takže tvoje nejlepší kamarádka, kterou jsem nikdy neviděla,
ti zavolá na narozeniny a mluvíte spolu celý ráno?
Protože je to Debbie.
Samozřejmě nežárlím. Podívej se na mě. Ale je to divný.
Becco?
Když se máte tak rádi, proč nejste spolu?
Já a Debbie? Protože.
- Protože… - Protože je…
jaká je.
A já jsem já.
Tak jdeme do práce? Uber čeká.
Moc ti to sluší.
Dneska v klubu Brownstone neříkej, že mám narozeniny.
Udělají z toho humbuk a já chci, abychom si to užili spolu.
Petere…
Ano?
Co bude dál?
Po večeři? Mám rád jejich flan.
Já myslím nás.
Chodíme spolu šest měsíců
a přijde mi, že se náš vztah nijak nevyvíjí.
- Moc toho o tobě nevím. - Ale víš.
Řeknu ti cokoli. Nemám tajemství.
Jen chci vědět, jestli to není ztráta času.
- Dobře? - Definuj „ztrátu“.
Udělalas to za mě.
Páni. Všechno nejlepší.
Ne! No tak.
- Je konec, Petere. - To jsem…
A sebrala mi odvoz.
- Vzal sis antihistaminika? - Jo.
- Nosní sprej? - Jo.
Výborně! Tak můžeme vyrazit.
Dobré ráno, týme.
Berušky si podmanily zahradu.
- Udělejte to samý. Mějte se. - Ty taky, Zene.
Budu tady!
Nebo možná tamhle.
Ptala jsem se Alexanderovy mámy, jestli by pro tebe neudělala dezert,
který bys mohl i jako alergik jíst.
- Nezapomeň. - To snad ne. Děláš mi ostudu.
Pořád se bavíš s Wadem? Ahoj, Wade!
- Mami! Ne! - Co?
- Je to jeden z mých žáků! - Nejsi učitelka.
Ale pracuju tady. Vezmi si oběd.
Bývali jste nerozluční.
Přespával u nás.
Dám ti to do tašky. Nepočůral nám jednou gauč?
Mami!
Co? Je to pravda!
- Ahoj. - Bože můj. Ahoj.
Dáš si moje hnusný kancelářský kafe?
- Mám tohle. - Jasně.
- Ale proč ne? - Tak jdeme.
Tak co, máš sbaleno?
Jo, mám.
Jsem ráda, že si konečně uděláš dovolenou.
Co? Nejedu tam na dovolenou. Už jsem ti to vysvětlovala!
Musím ten program dokončit do konce roku,
abych se mohla přihlásit na vedoucí účetní školního okrsku.
Líbí se mi, když používáš samý sexy slova.
Já ty peníze potřebuju.
Jackův lék na ekzém mi pojišťovna bude proplácet
jen šest měsíců a pak stojí…
- Tisíc dolarů. - Jo!
Celej litr měsíčně! Takže ne, žádná dovolená.
Tak fajn.
Jen doufám, že si v New Yorku
taky najdeš čas na sebe a trochu si užiješ.
Dej si vanu, relaxuj.
To dělám na cestách já.
Užiju si koupel, aniž bych musela poslouchat: „Mami, mám hlad!“
To mají hlad pořád?
- Já je nikdy nekrmím, takže… - Nikdy?
Proč nemůže přijet Jacka pohlídat Jimmy?
Vrcholí lezecká sezóna. Musí být tam.
Jsi tak tolerantní.
Být můj bývalej horolezec, co tráví deset měsíců v roce
cestováním po světě s nějakou pokérovanou sexy třiatřicítkou…
Koukala jsi na její Instagram?
Myslíš, že bych neomrkla Instagram Jimmyho holky?
Co si to o mně myslíš?
To je v pohodě. Jestli je šťastnej, já taky.
Navíc Jack si Scarlet oblíbil.
Doufám, že ti New York dá, po čem toužíš.
- Jo. - A taky co potřebuješ.
Udělej si titul, najdi si chlapa, vrať se domů
a pak si nech předělat tu pravěkou kuchyň.
A taky by sis měla nechat sestříhat vlasy. Ale ofinu pusť z hlavy.
Ta je pro případ nouze.
Máš odpovědi na všechny moje problémy, co?
Jsme kamarádky.
Nabízím důkladně promyšlenou kritiku všech tvých životních rozhodnutí.
A taky řešení.
Takže jestli na té výpravě na Manhattan potkáš nějakýho fešáka,
doporučila bych manikúru.
Jdi na vosk. Dej se trochu dokupy.
Na vosk?
Jo, aha.
- Na vosk. - Na to můžeš zapomenout.
Prosím, pane! Neubližujte mi, prosím!
Ne, tohle nehodnoť. Zkusím to znovu.
Tak jo.
Prosím, pane, neubližujte mi!
Bylo to dobrý?
- Neuvěřitelný. - Ahoj, Scarlet.
- Ahoj, Deb! - Co tu děláte?
- Jdu na konkurz! - Cože?
Jo! Je to seriál o sériovým vrahovi z 20. let.
Hrála bych služebnou, kterou uškrtí hlavní postava.
Dobře, zkusíme to? Jdu na to.
Prosím, pane! Prosím, neubližujte mi!
Škrtil mě. Poznali jste to? Jaký to bylo?
Upřímně? Skvělý.
- Stejně mi tu roli nedají. - Nikdy nevíš.
Dostala jsi ty emaily,
co dělat s Jackem, zatímco budu pryč?
- Jo! Zmákneme to! Že jo, Jacku? - Jo!
Deb, moc ti to přeju.
Celá ta věc s účetnictvím je super a inspirativní.
Vtipný, že máš ráda čísla. Myslela jsem, že jsi na knížky.
Proč neděláš radši do knížek?
Dělám to z praktických důvodů. To matky samoživitelky musí.
Jasně. Tragický.
Je to taková škoda.
„Škoda.“
Víme, že naše konzultace s tebou končí.
Jen jsme doufali, že budeme mít víc času, abychom tě lépe poznali.
Vždyť mě znáte dobře.
Za poslední půlrok jsme spolu byli pořád.
Jo. A bylo to úžasný.
Úžasný.
Jen nás zajímá, co bude dál?
Dál? Půjdu zase jinam.
Moc se omlouvám.
Zůstaň s námi.
Potřebujeme nového ředitele marketingu a měl bys to být ty.
- Jo! - Omlouvám se.
To pro mě není.
Nezoufejte.
Ne. To nevadí. Jo.
Takhle to má být.
Nevím, jestli tě mám pořád rád.
Zvrtlo se to.
Já věděl, že se to zvrtne.
Klidně si vymaž moje číslo z telefonu.
- Nemám tě uloženýho. - Tak si mě ulož a pak zase vymaž.
- Nemyslel to tak. Promiň. - To nic.
Poslyš, Petere, jestli se to fakt děje,
jako že nejspíš jo, tak doufám, že najdeš, co hledáš.
VŠECHNO NEJLEPŠÍ, PETERE. TVÍ PŘÁTELÉ Z RADY V CONDO
Všechno nejlepší.
- Zíráš. - Já vím.
Bude se mi moc stýskat.
Mami, čekala jsi na to věčnost.
Zvládnu to.
Prosím, pane, neubližujte mi!
- Mám tu roli! - Co?
Jo! Věřili byste tomu?
- To je úžasný! - Já vím! V noci letím do Vancouveru!
A zůstanu tam dva týdny. Mám sice jenom malou roli,
ale moje postava je v pozadí několika důležitých scén. Panebože.
Panebože. Co to se mnou je?
Chvátala jsem, abych vám to řekla, protože vás mám ráda,
a vůbec mi nedošlo, že mám hlídat Jacka. Jsem sobec.
Ne!
Co budu dělat?
Co budeme dělat?
DO NEW YORKU NEJEDU. SCARLET MI ZRUŠILA HLÍDÁNÍ
To je dobrý. O nic nejde.
To bych neřekl. Vyvádíš.
Dokončím ten program za rok. Dřív to stejně nejde.
Vypadáš dost přešle.
To nic. Jsem dospělá.
V dospělosti je člověk přešlý často.
Vlastně spíš většinou.
Tak to se mám na co těšit.
A proto musíš být neustále opatrný a dávat na sebe pozor.
- Nezvedneš to? - Ne, bude mi chtít půjčit peníze.
- To nemůžeš vědět. - Ale můžu.
- Ahoj, Petere. - Řekni jí, že jí nechci půjčit.
- Už se stalo. - Volám, protože jsem si rezervoval let.
- Bude sranda, Jackátore. - Žádný přezdívky.
- Co? - Máš pravdu.
Střílím od boku. Vymyslíme lepší, až dorazím.
- Ahoj, Debbie! - Co?
A půjčím si vlastní auto. Je mi jasný, že máš nějakou šunku,
- do který nesednu. - Co?
Když pořád opakuješ „Co?“, zníš dost hloupě.
Já to nechápu.
Přijedu na týden do L.A. hlídat Jacka.
- A ty můžeš zůstat u mě. - Petere, no tak.
Nemůžeš všeho nechat, abys dělal chůvu.
Máš práci a život.
Teda život nevím, ale práci máš.
Zrovna střídám klienty a mám čas, takže žádný problém.
Není to taková zábava jako být s tebou,
ale pomůže ti to.
Petere, starat se o Jacka je fuška.
Je alergický na miliardu věcí, bere tuny léků
a nemá zrovna moc kamarádů.
- Pomůžu ti. Dlužím ti to. - Dlužíš?
Jo! Kde jsem byl, když se Jack narodil?
Pomáhal jsem v Londýně španělský bance expandovat do východní Evropy,
zatímco když mi umřela máma, ty jsi jela autem na pohřeb
z Los Angeles až do Ohia.
A vyzvedla jsi mě z léčebny. Dokonce dvakrát.
Já vím, že jsem skvělá kamarádka,
ale nedělala jsem to proto, abys mi to musel oplácet.
Jasně že ne. Protože nejsi monstrum.
Potřebuješ pomoc, tak přijedu.
Vyřešeno.
Tak jo.
Bude v pohodě, že jo?
Jo, je to jen na týden.
Jen na týden.
Objímám kalhoty.
No tak, mami! Přijedeme pozdě!
- Potřebuješ pomoct? - Ne.
Mám systém.
- A držím se ho. - Tak jo.
Vyrábějí teď šikovný kufry se čtyřma kolečkama.
Jezdí skoro samy. Říkají jim „spinner“.
- Fakt? - Jo! No nic.
- Co? - Kopr, až odjedeš do kopru?
- Užij si ho, Zene. - Tak jo. Šťastnou cestu.
Díky!
Dobře dojeď, snad to zvládneš.
Hlavně nezastavuj v kukuřici.
Jo!
Bude se mi stýskat. Každý den zavolám.
- Dobře? - Tak jo.
Dobře dojeď, snad to zvládneš…
- Mám tě ráda! - Měj se, mami!
Snad dorazíš celá.
Leesh!
Kdo to přijel?
No páni! Vypadáš skvěle!
Vypadáš pořád stejně!
Já vím. Je to děsivý, co?
- Jo! - Jo.
Dáš si? Říkala jsem si, že ti přijde vhod.
- Sluší ti to. - Díky.
Zůstala ti výška, ostrý čelisti i ty dlouhatánský řasy.
Některý lidi to žerou.
- Mě to nikdy nebralo, ale… - Jo.
Ale je od tebe milý, že jsi přijel hlídat Jacka.
O nic nejde.
Zrovna střídám klienty a tohle je takový krátkodobý projekt.
Takhle to dělám. Přijdu, řídím věci, nic složitýho.
Mám špatnou zprávu. Děti jsou sakra složitý.
- Určitě? - Ani nevíš jak.
Uvidíme.
Tyhle dvě holky jsou moje.
Hezký. Musí s nima být sranda.
Tamhle je Jack.
Tak jo. Myslím, že to zvládnu.
Jak válíš, Jackie Gleasone?
Kdo nebo co to je?
Ne? Dobře. Práskneme do bot, ne?
Do jakých bot?
To taky popravdě nevím.
- Chceš řídit? - Ne.
- Můžeš řídit Porsche. - Nechci.
Ještě měli Lamborghini. Radši bys řídil Lotus?
- Co? - Tak jo.
Příště přijedu Lotusem, ať ho vyzkoušíš.
Co je to Lotus?
Máma nesnáší kabriolety. Prý se snadno převrátí.
Ale taky jsou boží, což vyruší to převracení.
Na něco se tě zeptám.
Ty kluci tě úplně ignorovali. O co šlo?
Hele, taky mi bývalo 13.
Teď jsem možná zatraceně cool,
ale tenkrát jsem byl jeden velký ohryzek s hrncem na hlavě
a s Kdo chytá v žitě v salátovým vydání.
Navíc jsem neměl tátu.
Vykašlal se na mě ve 13
a o tři roky později umřel opilej v příkopu.
Šel podél silnice a najednou prostě odpadnul.
Panebože.
Ať prožíváš cokoli, nejspíš jsem to měl horší, tak to vybal.
- Sem s tím, Jackotrone. - Tuhle ani nechápu.
Pořád na tom dělám, jasný?
To kvůli hokeji.
Dobře.
S Wadem jsme byli kamarádi a chodili spolu bruslit,
ale teď hraje v týmu a já nemůžu.
A on se teď baví s Evanem, který může.
Takže se už vůbec nebavíme.
Počkej, ty hraješ hokej? To mi Debbie nikdy neřekla.
Jo.
Nemůžu hrát basket. Mám alergii na tělocvičnu
a kvůli alergii na trávu ani baseball.
Proč nemůžeš hrát s Wadem a jeho podrazáckým kámošem?
Promiň.
Asi to podrazák nebude, ale vypadá tak.
Chápeš?
Tak proč nemůžeš hrát v týmu?
Jsem moc malej. Podle mámy je to nebezpečný.
Nechápu, že mi o tom neřekla.
Říká mi všechno.
A ty jí taky říkáš všechno?
Jasně.
Nikdy jsem nepochopil,
proč si Debbie koupila dům na kopci.
Jo.
Asi si na to zvykneš, co?
Ne. Pořád je to na prd.
Kdo tu žil před vámi? Alpaka?
Jo! Čau, Jacku.
Vy jste ten chlap, co má hlídat Jacka.
- Těší mě. - Jsem Zen.
Jako v buddhismu.
Bydlím za tou bránou
a jsem finančně nezávislej. Prodal jsem firmu.
- Aha. - Dopoledne surfuju.
A zbytek dne trávím u Debbie na zahradě.
- A co vaše zahrada? - Moje?
O svoji se nestarám. Na to mám člověka.
Tamhle je. Hej!
- Jo? - Jo!
Je s ním sranda.
Je ze Spokane.
Tak jo. Rád jsem vás poznal.
Nápodobně.
- Tak jo. - Měj se, Zene.
Dobře, zpátky do práce.
- Tys nevěděl o Zenovi? - Ne.
Takže ta domluva, že si s mámou máte říkat všechno…
O tom se nebudeme… To je mezi dospělýma.
Tak jo.
Tohle dělá máma po nocích?
Máma je blázen.
To moc dobře vím.
Tak dobře.
Ahoj, dorazila jsem. Jsem v Brooklynu.
Už jste doma? Viděl jsi moje poznámky?
- Jo, nedají se minout, Deb. - Dobře.
Nejdůležitější je uvařit Jackovi snídani,
zabalit mu oběd a cestou do školy vyzvednout jeho léky.
Další důležitá věc je seznam věcí, na který má alergii.
Je u kávovaru. Promiňte.
Zalaminovaný. Hezký. Stojí tady „naléhavé“.
Zapomněla jsem označit ořechový máslo bez ořechů, ale je tam.
- Je v… - Nevím, co to je.
Jacku, začal jsi psát referát na dějepis?
- Už jsem začal. - To znamená, že nezačal.
Musíš mu to připomenout. Má si vybrat téma.
Píše o španělsko-americké válce. Asi proti Španělsku.
- Nevím jistě. - Jack je v pohodě.
Je tady tolik lidí! Je to šílený.
Spíchneme si něco k večeři.
Ne, s tím si nelam hlavu. Večeři jsem vám přichystala.
Otevři mrazák.
Taky tu stojí „naléhavé“.
Jack casserole miluje.
Mohl jsem nám něco objednat.
Vím, že jsi v balíku,
ale nechci, abys mu objednával jídlo a rozmazloval ho.
Dobře! Napřed úkoly a pak večeře z mrazáku.
Ještě jsem ti chtěla říct něco.
Zapomněla jsem, co to bylo…
Debbie, klid.
Nadechni se.
Rozhlédni se.
Jo. Užij si to.
- Pak zavolej. - Dobře.
- Máš alergii na mexický jídlo? - Ne.
No tak.
Promiňte.
Promiňte, jdu k Peteru Colemanovi.
Teď dělají kufry se čtyřmi kolečky.
Říká se jim „spinner“.
Jasně. Takže…
Chápu.
Pane jo.
To je nádhera.
Panebože.
Co?
Podle barvy? Vážně?
Bože, Petere.
Počkat, kde jsou úchytky? Jak se to otevírá?
Co to má být?
To je tak smutný.
Petere.
Ještě mají cenovky.
Dvacet pět dolarů za skleničku? Panebože.
Petere, že můžeš, neznamená, že bys měl.
Tak jo. Co budeme dělat?
Mám úkol a asi bych si ho měl jít udělat.
Teď jsem přijel!
Tohle je náš večer! Náš moment!
Momentujeme spolu!
- To není slovo. - Už je!
Co třeba… Můžeme kouknout na film.
Ne.
Máme tři dálkový ovladače. Půjčíš mi to?
Tenhle je na televizi a na kontrolu, že je DVD vypnutý.
Tenhle ovládá zvuk. Hlavně hlasitost.
A tenhle je na kabelovku a taky na kontrolu Wi-Fi.
A tenhle je zároveň přijímač.
Ale já se nesmím u jídla dívat na televizi.
A už vůbec ne před úkoly.
Ty chuděro malej.
Vědět, jak to u vás chodí,
přijel bych už dávno.
Díky.
Máma vždycky říkává, že jsi nezodpovědný.
Říká ti „tulák, co nikde nevydrží.“
Fakt?
Jo. A taky říká, že to neumíš se ženskýma.
Ta máma!
Ale já jsem rád, že jsi tady, protože jsi fajn.
V pohodě.
Stop. Zastav. Tenhle film si pustíme.
- Vetřelce? - Viděl jsi to?
Ne, je to děsivý?
K smrti.
Super!
Ne, to není…
Proč je tu taková zima?
Topení…
Topení!
- Ahoj! - Promiňte, neslyším vás.
Stačí namířit na senzor.
Panebože. Díky.
Ahoj, já jsem Debbie.
Počkat. Ty jsi ta Debbie? Peter o tobě pořád mluví!
Jo, to budu nejspíš já. Kdo jsi ty?
Jsem Minka a tohle je trochu trapas.
Myslela jsem, že je tu Peter, takže jsem pod tím nahá.
- To mi došlo. - Připadám si jako idiot.
To neřeš.
Každá ženská se někdy objevila u dveří polonahá.
Takže jste s Peterem…
Jo, ale kdysi.
Po šesti měsících jsme se rozešli a pak začal chodit s Beccou.
Ale po prostudování sociálních sítí mi došlo, že se rozešli.
Tak mě napadlo, že zajdu a…
- Takhle se na tom sedí. - Mimochodem, kde je Peter?
Je v mým domě v L.A. a já zase na pár dní tady.
Hezký! Můžu tě pozvat na skleničku?
Bez postranních úmyslů.
Nebudu se ptát, proč je Peter tak citově narušený.
To by bylo fajn, ale zítra mi začínají kurzy.
Musím vstávat brzy. Zapsala jsem se do programu. Možná jindy.
Jasně!
Vezmu tě do Brownstone. Tam jsme se s Peterem potkali.
Jsi skvělá.
Líbíš se mi.
Žeru tu tvou image sexy zemitý maminy z generace X.
Díky!
Půjdeš do baru s Minkou?
Zeptala se, jestli nechci někdy na skleničku.
- Paráda! - Co podnikáte vy?
Co jsme dělali? Nic zvláštního.
Je tam? Chce se mnou mluvit?
Zrovna píše úkoly, takže…
To je dobře.
Mimochodem, víš, že se ti celý den poflakuje po zahradě
nějakej pán s čouhající kasičkou?
No jo, to je Zen.
Je tam často. A protože dělá se zahradou divy,
moc mu do toho nemluvím.
Já ti o něm neřekla?
Ne, zapomněla ses zmínit, že ti na zahradě bydlí cizí chlap.
Petere, chci ti poděkovat. Máš úžasnej byt.
- Je příjemnej a… - Vážně?
Ani ne. Je strašně prázdnej.
Vypadá to, jako by tě vykradli.
Jestli jo, odnesli to sem. Máš strašně věcí.
Máš tu snad všechno, co kdy bylo nebo bude vyrobený.
Vážně? Ty tu zase nemáš ani fotku ani žádnou cetku.
Já se cetkám vyhýbám. Nekupuju je. Neexistujou pro mě.
A knížky máš seřazený podle barev, což je…
Vím, že tě New York změnil, ale tohle mě zarazilo.
- To udělal můj dekoratér. - To je hnus.
Nemůžu uvěřit, žes to řekl nahlas. Nemáš žádnou památku na Los Angeles?
Ne! Znáš moje zásady ohledně památek.
Na něco se tě zeptám.
Nechci vyzvídat, ale co se stalo s Minkou?
Vypadá na tvůj typ. Je děsně uhlazená a elegantní.
Není vydra.
- Co se stalo? - Já nevím.
Znáš mě. Asi jsem to nějak zvoral.
Nech toho.
Rád bych do záznamu zmínil, že to se ženskýma neumím.
Jsem vlastně takový „tulák, co nikde nevydrží.“
Co?
Jen abys věděla, tvůj syn je práskač.
Takže se dozvím všechno, co o mně říkáš.
Takhle jsem to neřekla.
- No dobře, řekla. - Bez debat.
- Asi mě špatně pochopil. - Už je tam plno hodin.
Měla bys jít spát.
A mně tady jedna bláznivá ženská
nechala kilometrový seznam povinností.
Dobrou noc a pozdravuj Jacka. Uvidíme se zase na netu.
- Najdu si tě. - Dobrou noc.
Měj se.
Tak co? Poznamenal jsem tě?
To je fuk! Bylo to boží! Máma by mi to nikdy nepustila.
Vypadám snad jako máma?
Pro lásku boží. To snad…
„Petere.
Děkuju.
Ti.
Strašně.
Moc.
Nezkaz mi dítě.“
Jo.
DEBBIE, SKOČIL JSEM DO OBCHODU PRO NĚJAKÝ ALKOHOL
BOUCHNI HO, AŽ DOKONČÍŠ PROGRAM! P.
To je tak milý!
Je alergický na všechny ořechy
a téměř veškerou zeleninu. Mandle, pistácie, kešu, pekanové, makadamové,
lískové, vlašské, brazilské ořechy a kokos.
Slunečnicové máslo.
Žádné ořechy. Super.
Fajn. Pomeranče taky na seznamu nejsou.
Dobře, potřebuju nůž…
Ahoj!
Nazdar, chlape!
Zdravím!
- Jo. - Co tam děláš?
Já jen… Musím…
Sakra.
Jacku?
Tak jdeme na to.
Na co máš tohle? Kromě vyvolávání džina.
Vyplachuju si tím nos.
Fuj.
Připravil jsi mi oběd?
- Dělám na tom. - A co snídaně?
Tu jsi neudělal, co? Dobře.
- Bezlepkové palačinky. - Díky.
Díky.
Děkuju.
- Můžu si dát taky? - Ne.
- Podívej se na seznam. - Ne.
- Na kafe nemám alergii. - Nebudeš pít kafe. Zpátky k věci.
Tyhle vyplachovací konvičky, obědy v krabičce,
snídaně a přístupný filmy, to není moje silná stránka.
Nejde mi to, jasný?
Ale nevadí, přijel jsem se věnovat tobě.
Mám jednoduchej úkol.
Naučím tě, jak se prezentovat před ostatními
v lepším světle, než děláš teď.
Občas sami sebe neumíme docenit.
- To nechápu. Jak to myslíš? - Dobře, příklad.
Vezmeme si třeba mámu. Tu oba známe.
- Tak jo. - Neznám chytřejšího člověka.
Když jsme se poznali, byla extrémně ambiciózní.
Chtěla se stát redaktorkou, ale postupem času nabyla dojmu,
že musí být praktická
a že se musí držet při zemi. A takhle teď sama sebe vnímá.
„Buď zodpovědná.“
Ale ty se tak nevnímáš.
- Mluvíme teď o mně? - Vždycky odpovídáš otázkou?
Vždycky odpovídáš otázkou na otázku?
Vážně ses přestěhoval kvůli zemětřesení?
- Máma tomu totiž nevěří. - Můžeme zůstat u tématu?
Na začátku změny korporátní identity dělávám globální reorganizaci.
Jasný?
Čímž světu, v tvém případě Wadeovi a Podrazákovi…
Evanovi, naznačíš, že máš co nabídnout.
Dnes můžeš nabídnout tohle.
- Lístky na zápas Kings? - Co? To nejsou lístky.
To jsou vstupenky do VIP zóny.
Není to podplácení?
Tady přichází ta změna identity.
Nahradíme slovo „úplatek“ slovem „pobídečka“.
To není slovo.
V mé práci si vymýšlíme, když je to potřeba.
Není to šméčko?
Už to chápeš. Přesně tak, šméčko.
- Koukni na moje šméčkový kafe. - To bych si fakt dal.
Nezapomeň, že tě po škole vyzvednu.
- Půjdeme na zápas Kings. - Jasně.
Máme soukromou lóži, takže můžeš pozvat, koho chceš.
- Je to VIP zóna. - Dobře, tak po škole.
Uvidíme se a půjdeme na zápas Kings!
- Jo, velkej zápas! Těším se! - S tunou sladkostí a zmrzlinou!
- Ahoj. Kafe? - Platíš?
Zajdeme na takový to kafe s máslem?
Je to mim.
To si piš.
- Jde ti to. - Trénoval jsem.
Dobré ráno!
Ahoj!
Miluju nový školní potřeby.
Ta vůně nových tužek! Není úžasná?
Nemusíš si nic psát, všechno je online.
- Já vím, ale když píšu, líp si to pak… - Dobrý den.
Vítejte na Statistice v modelování rizik. Čeká nás toho hodně,
tak rovnou začneme.
Na začátek si shrneme druhy modelovacích vzorců
a metod včetně učení s učitelem a bez něj.
To byla fůra informací.
Mohly bychom si vyměnit poznámky?
Bože, to byla ale nudná hodina.
NOVÁ NEJKA MINKA
Ahoj!
- Jaká byla první hodina? - V pohodě.
Máš náladu zajít na tu skleničku?
- Jasně! - Super!
Jsem poblíž, tak tě vyzvednu. Zatím!
Připravte se, že na semináři literatury budete dost číst.
Pustíme se do velkých románů, do pořádných bichlí,
co můžou sloužit jako dveřní zarážky.
Pro nás je Anna Karenina pamflet.
Vyrůstal jsem s Urisem, Clavellem a Michenerem.
Haley! Nezapomeňme na Alexe Haleyho.
Není nic lepšího než číst tlustou bichli s miniaturním písmem.
Jo!
Ne, promiňte.
Kolik z vás četlo Autobiografii Malcolma X od Alexe Haleyho?
Hlásí se někdo?
Zdravíčko, slečno Ruksaková. Můžeme?
- To byla rychlost. - Hezká škola.
Že jo?
Já jsem na školu alergická.
Po státnicích z diferenciálního počtu
jsem si řekla, že to stačí. Pojď za mnou.
Říkala jsi z diferenciálního počtu?
Taková sranda. Projel jsi skrz tréninkový pole.
Nemůžu za to, že mi praskla tkanička na bruslích!
Sleduj!
- Kámo! Želé fazolky! - Ty mám nejradši!
- Tahle bude pálivá se skořicí. - Fakt?
Měl jsi někdy skořicový bonbóny?
- Jo. - Pálivý se skořicí miluju!
Jsou fakt vostrý. Vůbec mi nechutnají.
Na nic z toho nemáš alergii, tak se do toho pusť.
Dej si do nosu. Jen si ho u toho nenamlať.
- Tohle bude lékořice. - Proč se se mnou nebaví?
- Želé! - To přijde.
Nelam si s tím hlavu. Pojď.
Hoď na sebe dres, ať je vidět, že jsi fanda. Do toho, Kings!
Potřebuju se napít.
Jo! Dáme si drink.
- Mám děsnou žízeň. - Já vím!
Tak jo.
Počkej, vypadá to tu děsně nóbl.
Buď musíš být někdo, nebo něčí známá. Já jsem obojí.
A zároveň ani jedno. To je na mně skvělý.
Páni. Myslím, že sem úplně nezapadám.
To je vidět, ale jsi tu se mnou. Tak pojď.
Díky, Petro!
Mimochodem, o Peterovi se bavit nemusíme.
Tak jo. Jasně.
- Na začátku to měl, co? - Kámo!
- Měl to přímo… - Viděli jste tu poslední výměnu?
To bylo šílený, co? To bylo šméčko!
- Nebo jak říkají Kanaďani, hustý šméčko! - O čem to mluví?
- Prostě si dávej pozor na… - Dobře.
Manhattanská madam pro vás.
A Zelená zahrada pro vás.
- Bavte se! - Díky.
- To mám pít nebo zalívat? - Jak že jste se s Peterem poznali?
Takhle se nebavíme o Peterovi? Dobře.
Přesně tak.
Kdysi jsme to dali dohromady, ale pak utekl a zůstali jsme kamarádi.
A ty sis vzala jinýho.
Horolezce Jimmyho.
Což je vtipný, protože tehdy mi připadal jako sázka na jistotu.
Hrozně mě tenkrát chtěl.
Ale nakonec začal toužit po velkých dobrodružstvích
a moje dobrodružství jsou knížky a mateřství.
Takže potřeboval někoho, koho bude mít neustále po boku,
a to jsem já nebyla.
A tvůj milostný život teď?
Něco jako vítr vanoucí širou prérií
nebo kroky na prázdné půdě.
Nebo jak se říká těm…?
Stepní běžci kutálející se zapomenutým městem duchů.
Něco takovýho.
Dobře, s tím musíme něco udělat.
Hodně štěstí. Už je to věčnost.
Toho znám. To je profesor ze školy. Ten s motýlkem.
- A sedí tam s chlapem, co… - Bože.
Já vím. Je sexy.
No jo, to je Theo Martin.
Je editorem v Duncan Press.
Vydávají nejlepší současnou beletrii.
Já poslouchám jen životopisy celebrit.
Nejradši mám Roba Lowea. Samozřejmě prvního.
Theo Martin je strašně slavnej.
Taky je k nakousnutí a sedí tam s někým, koho znáš.
- Je fakt hezkej. Pravda. - Jdeme.
Kam jdeš?
Dobře. Vezmu s sebou tu kytku.
- To je pravda. Ambiciózní. - Omlouvám se, že ruším,
ale viděly jsme vás…
Počkat. Vy jste mi vešla do hodiny.
- Objevila jste se a já… - Jo! To jsem byla já.
Džínová sukně se nezapomíná.
Rozkošný! Super příhoda! Já jsem Minka. Tohle je Debbie. A vy?
- Theo Martin z Duncan Press. - Ano.
Poznala jsem vás. Četla jsem všechno, co jste vydali.
- Určitě ne všechno. To nejde. - Ale jde!
Dobře, 870stránkový svazek o pirátské lodi v jižním Pacifiku?
Hobartův horizont? Stihla jsem ho za dva dny. Ahoj!
Špionážní román z Kréty?
Oceán lží, jeden z nejlepších!
Celý týden jsem říkala: „Eímai katáskopos!“
- Pardon. - To je řecky: „Jsem špión“.
- „Jsem špión.“ - Aha.
Už vím.
Ale nečetla jste knihu o Dust Bowl. Tu nečetl nikdo.
Kde zpívají chřestýši? Koupila jsem ji, když vyšla.
To jste byla vy? Museli jsme prodat jen ten jeden výtisk.
To jsem byla já! Mám ji!
- No nic. - Páni. Takový zeleniny.
Že jo? Je to šílený.
Říkala jsem: „Nechybí mi k tý zelenině dip?“
- Moc nás těšilo. - Nás taky.
Dáte mi svoje číslo?
Občas rozdávám nátisky. Některý dokonce podepsaný.
To by bylo super!
Panebože.
Můžete ho tam napsat.
- Tak jo. - Tak jo! Čau, kluci!
- My půjdeme tudy. - Čau.
Bože, ten po tobě jede!
- Nejede. - Jasně.
- Jen byl milej. - Ale nebyl.
Tak to vypadá, když po tobě někdo jede.
Ale prosím tě.
Je hezký, že se ti líbí lidi od knížek a že s Peterem oba rádi čtete.
Je to rozkošný.
To jsme vždycky měli společný.
Byli jsme dva staromódní knihomolové.
Jasně.
A on pak sám napsal knihu.
- Jakou? - Román. Obrovskou bichli.
Cože? Ne.
„Cože?“ Jo.
Nevěřím ti.
Fakt. Napsal tlustou bichli.
Má ji schovanou v troubě.
Našla jsem ji, když jsem pekla keto brownies, který nedoporučuju.
Dva body z deseti. Je v nich cuketa.
Peter chtěl psát, ale přestal, když se přestěhoval.
- Už nepíše. - Až na to, že…
píše.
Otevři to.
Chlapec od P. Colemana. Petera!
Úplný detektiv.
Počkej.
Peter napsal celý román a nikdy se o tom nezmínil?
Přečti si ho. Já to nečetla, protože je to knížka.
To nemůžu.
Kdyby chtěl, řekl by mi to. Říkáme si všechno.
Očividně neříkáte.
Ale jo.
Fajn.
Tak to mezi námi je. Říkáme si všechno.
„Všechno.“
Dobře, tohle je menší překážka.
To se na začátku projektů stává.
Potřebujeme odrazový můstek.
- Budeme se držet plánu… - Nechci si povídat.
Tak co?
Promiň.
To se nepovedlo.
Řešení problémů mi asi…
jde spíš ve světě byznysu.
Díky za lístky. Zápas jsem si užil.
Jen jsi slušnej.
Je to zlý.
Dobrou.
CHLAPEC
Ahoj!
Ahoj! Jak se máš?
Dobře.
- Dobře. - Co se děje?
- Už je u tebe plno hodin. - Ne.
Slyším nějakou ozvěnu. Nejsi ve vaně?
Ne. Já vany nemiluju.
Ani je nemám rád.
Jasně. Říkáme si všechno, viď?
- Ne. - Co?
Vzal jsem Jacka bez dovolení na hokej. Přivedl si Wadea a Evana.
- Tys je přiměl, aby se s ním bavili? - Jo. A dal si pizzu.
Byla bezlepková, ale stejně.
- Dobře, Petere, já… - Ještě něco…
Nebudeme jíst tvoje casserole. Nikdy. Je to odporný.
Díky. To je osvěžující upřímnost.
Všechno jsi to ze mě dostala.
Nemusíš mi hlásit všechno. Věřím ti.
- Fakt? - Většinou.
- A ty mně taky, že jo? - Jasně.
Kdybys mi něco potřeboval říct, víš, že můžeš, ne?
Co třeba?
Nevím. Třeba…
- Kdybys měl speciální projekt. - Zajímají tě moje projekty?
- Myslím tím, že mi můžeš říct cokoli. - To taky dělám.
Já taky. Jsme k sobě naprosto upřímní.
Vždycky.
Při rozhodování, jaký model rizik použít,
musíme vzít v úvahu šest kritických faktorů…
Určitě by to Peter chtěl?
Dělám to pro něj!
Už jde.
Je z tebe úplně hotovej. To je tak hezký, až je to nechutný.
- Ahoj. - Ahoj.
Díky, že jsi přišel.
Žádný problém. Měl jsem to cestou.
Chtěla jsem ti dát tenhle rukopis.
A chtěla jsem to udělat co nejdřív, protože brzo odjedu.
- To jsi napsala ty? - Já ne.
Jasně.
Jde o to, že kdykoli mi někdo strčí do ruky rukopis,
bývá to na 100 % totální blábol.
Taky smím přijímat rukopisy jen od agentů nebo editorů.
Žádný problém, ona je editorka.
Zeditorovala to.
Fakt?
Jo.
Jsem zeditorka, jen teď na volný noze.
Četla jsem kvanta rukopisů a tenhle je opravdu výjimečný.
Jmenuje se Chlapec.
Je to o 13letém chlapci, jehož otec zemře na infarkt,
a který začne být zvláštní shodou náhod alergický sám na sebe…
Z vlastního dotyku se mu dělají puchýře. Vím, zní to tragicky.
Ale je to kouzelný a…
Jsem z toho naměkko, protože mám 13letýho syna, který…
- Fakt? - Jo.
Já taky.
Maxe.
Můj je Jack.
Páni. To je…
Jo.
- Teď jsem rozvedený, ale… - Já taky.
Líbí se mi tvůj zápal, Debbie.
Pokusím se to přečíst co nejdřív.
Je možný, že bys to zvládl ještě dřív?
- Odjíždím o víkendu. - Takže je to závod?
- Ne, tak jsem to… - To nevadí.
- To nic. - Jsi někdo a máš důležitou práci.
Tak jsem to nemyslela. Slibuju, že stojí za to.
Fajn. Těším se, až si to přečtu.
- Díky. Jsi vážně… - Nemáš zač.
Ty víš, co jsi.
Řekl bych, že vím.
- Tak jo. - Dobře.
- Já dala tu knížku Theovi? - Si piš!
Kdy to plánuješ oznámit Peterovi?
Peterovi! No jasně.
Říká ti něco The Cars?
Myslím kapelu The Cars.
- Neposloucháš nic jinýho. - Jo.
Chceš vědět proč?
Táta je měl nejradši.
Potom ale odešel.
Jak jsem říkal a jak už dobře víš, umřel.
Nějakou dobu jsem je vůbec neposlouchal. Nešlo to.
Připomínalo mi to, co jsem ztratil, a zasr…
to bolelo.
Pak jsem je jednoho dne slyšel v rádiu.
A jejich písničky byly pořád se mnou, i když on už tu nebyl.
A vždycky budou!
Hele, máš skvělý rodiče,
a žiješ si v pěkným domě na kopci jako v nějaký horský chatě.
Ale chápu, že máš svý problémy. Jako každej. Život je těžkej.
Občas tě to položí na lopatky.
Já taky nemám vyřešenej život.
Chtěl jsem být úžasný spisovatel, a najít si lásku na celý život.
A teď jsem jen osamělej chlap s perfektním účesem,
který říká ostatním, jací mají být, i když to sám neví.
Mám nápad.
- Prosím, už žádný změny identity. - Ne. Na to kašleme.
Pustíme se do akce.
Musíš se dostat do hokejovýho týmu.
- Do toho, kde je Evan a Wade. - Cože?
Přesně tak. Jestli chceš, podpořím tě.
Ale ne proto, že by ses s těma blbama musel kamarádit.
I když jsou určitě fajn.
Necháš mě nastoupit do týmu a trénovat?
Ano.
Řekneš to mámě?
Radši jí to řekneme, až se vrátí.
Díky.
- Něco se nauč. - Jasně.
Uvidíme se pak, Jumpin' Jack Flashi.
- Ne. - Ne? Tak fajn.
Jak to jde? Vypadáš vyčerpaně.
Jo, včera jsem něco zvoral
a v noci jsem nespal, ale dneska jsem udělal správnou věc.
Doufám.
Být mužským vzorem, co ti změní život,
je trochu těžší, než jsem čekal.
Neměl jsi ho jen udržet naživu?
Abychom tu zkoušku složili,
musíme být schopní popsat konkrétní modely časových řad
včetně exponenciálního vyrovnávání, autoregresního
a autoregresních podmíněných heteroskedastických modelů.
- Mohla byste si to vzít ven? - Omlouvám se.
Já to nechápu. Co říkala ta asistentka?
Řekla, že mě Theo chce vidět.
Díky, že jdeš se mnou. Netuším, co mu mám říkat.
To se ti nedivím, když se na tebe tak krásně usmívá.
Že jo?
Tak jsme tady. Duncan Press.
- To zvládneš! To je tak vzrušující! - Tak jo!
Teda.
Dobrý den.
Hledám Theo Martina.
Pardon.
Rozkošný.
Bože, vidíš ty přebaly?
Tady jste! Vítejte. Ahoj, Minko.
Theo.
- Debbie. - Ahoj.
Pardon, že jsem tě sem táhnul tak narychlo.
Ale ta knížka vypadá dost slibně.
Ty už jsi to stihnul přečíst? Vždyť má snad milion stránek.
Já ne, asistentka.
Podle ní má potenciál, tak mi ji předala. A já souhlasím.
Chápu, proč tě rozbrečela. Taky jsem uronil slzu.
Kvůli tátovi?
Jo, hlavně kvůli němu.
Velmi mě zaujala.
Chtěl bych si co nejdřív promluvit s autorem.
S autorem… Nemohla bych… Cestou jsem si dala obří kafe
a chce se mi čůrat.
Jasně.
- Čůráme na záchodě na chodbě. - Fajn!
- To je šílený! - Že jo? Je to tu tak staromódní.
Cítím mrtvé lidi.
Ne! Co to dělám? Přeskočilo mi!
Ráda kamarádům pomáhám,
ale obvykle to znamená vyzvednout Aliciina dvojčata ze školy.
- Musím Peterovi zavolat a ukončit to. - Ne.
Ne?
Ty jeho knížce věříš, tak proč to nezkusit?
Takže…
Jo! To zvládneš!
Tak jo.
Mně se ale čůrat chce.
Theo, ráda bych probrala další postup.
Jasně. Měla bys čas na večeři?
Jo.
Tak jo.
Super.
Super!
- To je ten trenér? - Jo.
Dobře, zůstaň tady. Já to zařídím.
- Pozdrav trenéra. - Ahoj.
- Je nějaký z nich váš? - Jo, tamhleten!
Podraz… Evan!
- Jo. - To je… Jo.
- Výborně, Jacku! Jde ti to! - Můžeme?
Paráda! To je můj kluk!
Je skvělej.
Nejlepší bude černá, když jsi světlý zimní typ.
Nepotřebuju nový oblečení.
Je mi hrozně.
Chystám se říct nejslavnějšímu editorovi v Americe,
že ten rukopis, co jsem mu dala k vydání,
vydat nemůže.
A proč mi Peter nevolá?
Jestli do toho rande s Theem nezavolá…
Není to rande.
Nech to na mně.
Nemůžu tam být dlouho. Zítra mám zkoušku.
- Zkus si ty šaty. - Promiň. Mám o Petera a Jacka starost.
- Kde jsou? - Zkus si je!
Prosím.
Jsi nejrychlejší ze všech!
Nová přezdívka, Jack Frost. Podmanil sis led!
- Čus, chlapi! Dobrej den? - Čau.
Skvělej, brácho.
Tak se mi to líbí!
Budeš mít někdy děti?
Co? Netuším.
Měl bych?
Docela ti to jde.
Jsi divnej, ale není to tak hrozný.
Fakt?
Jo.
Asi bych se měl pustit do úkolů.
Zatím.
Pro mě?
Jo. Dej si pauzu.
Nepotřebuju pauzu.
Nepracuju tady.
Já vím.
- Tak jo. - Fajn.
Super.
Přišlo mi, že mě nemusíš.
Protože jsem se k tobě choval jako idiot?
Tak nějak.
Omlouvám se.
Jen jsem byl vynervovanej, že se musím starat o lidskou bytost.
Nikdy jsem se nestaral ani o bylinky.
S bylinkama je to těžký jako s dětma.
Jo. Tamhle u verandy mám šalvěj.
Minulý týden jsem kvůli ní do tří ráno nespal.
Říkám tomu „rostlinná kolika“.
Takže to chápu.
Chápeš.
- Je to stejný. - Jo.
Ale teď bych řekl, že mi to docela jde.
To je super, brácho.
Ale omlouvám se, že jsem se nechoval přátelsky.
Debbie má obrovský štěstí, že jí tu pomáháš.
Ne, to já mám štěstí.
Ona je totiž…
úžasná.
Jo, to je.
Jsme kámoši už hrozně dlouho.
My jsme kámoši asi ještě dýl.
- Jo, jasně. Neříkám… - Co do počtu let.
Jasně. Poslyš.
Váš vztah s Debbie je úplně jinej než ten náš.
- Jasně. - Jo!
Jsi její kamarád.
Já jsem její soused a občasný milenec.
- Cože? - Víš co?
Asi sis toho nevšimnul, protože jste jen kámoši,
ale mezi náma chlapama, je děsně sexy.
Jo.
Vím, že je mimo mou ligu, ale mám plán.
Dělám to takhle.
Neustále se kolem ní pohybuju.
A třeba na mě jednou změní názor.
Chápeš?
A mezitím mi stačí, že jsme kámoši s výhodami.
Líbí se mi, jak ta kniha začíná.
Že je skvělá?
Připomnělo mi to Když jsem umírala.
Faulknera? Vážně?
Mně to připomnělo spíš Franzena.
- Jo, to taky. Kvůli situaci v rodině? - Jo.
Přesně. Našla jsi poklad.
Asi jo.
Nejčastěji čtu Dům radosti.
Edith Wharton. Velmi podceňovaná sociální kritička. Je ostrá.
- Máš rád její dílo? - Jasně!
Kdo nemá Edie W. rád, ten ji nejspíš nečetl.
Můžu si oči vyplakat pokaždý, když Lily Bartová umře.
Jo! A když ji pak chudák Lawrence přijde druhý den požádat o ruku…
Jdeš pozdě!
Vzala jsem si včera lektvar na spaní a jsem tuhá.
Pardon, zahynula jsem, mon ami.
Ale vypadala jsem u toho božsky.
Víš, co řekl o Brooklynském mostě Walt Whitman?
Povídej.
Řekl:
„Byl to ten nejlepší a nejúčinnější lék, jaký má duše okusila.“
To je krásný citát.
Jen škoda, že tohle je Manhattanský most.
Ale citát super!
- Já to věděla. - Myslel jsem si to.
- Jen jsem tě zkoušela. - Jasně.
Jsi děsně chytrej.
- Docela nám to klape. - Byl to test!
Prošel jsem?
Jo!
Promluvím si o tom rukopisu s autorem.
Paráda.
- Super. To jsem chtěl… - Jo.
Takže…
Zapomněla jsem, jestli…
Měl jsi v té restauraci cappuccino?
Jo, objednala jsi mi ho.
Aha.
Jo.
A tohle je ta část, kdy…
- Je to ono? - Myslím, že jo.
- Dobře. - Tak jo.
Bezva.
Super bejvák. Airbnb?
Jo.
Je sranda, jak jim vždycky chybí osobnost.
- Jo! - No tak.
- Kdo si třídí knížky podle barev? - To jsem taky říkala!
Moc jídla tu nemám, ale je tu šampaňský.
A jak jednou řekl jeden moudrý člověk: „Všeho moc škodí,
ale šampaňského není nikdy moc.“
Mark Twain, že?
Jo! Asi to byl dost ochlasta.
Říká se to.
Mám se toho chopit?
Prosím.
Nepohrdnu.
- Kdo válčil ve španělsko-americké válce? - Španělé a Američané.
V pohodě?
Jo.
- Ten výhled je… - Hroznej, viď?
Fakt hrůza. Jak vůbec…
- Můžu…? - Jo.
- Okna. - Okna?
- Jo. - Jasně, závěsy.
- Nejspíš jsou na ovládání. - Asi jo.
- Jo. - Je to hrozně složitý.
Neboj, je to snadný. To je…
To už se mi taky stalo. Musíš to namířit na senzor.
- Netuším. - Je to tu někde?
Jo.
Fajn, takže…
Tady to je.
Jsi úžasnej.
Díky.
DOMÁCÍ KAMERA AKTIVOVÁNA
To jako fakt? Není lepší se svěřit?
Teď jsem si vzpomněl.
Musím jít rychle něco udělat.
Nebude to nic zábavnýho, ale…
Musím to udělat sám.
Zrovna jsem volal Alicii, jestli by tě nepohlídala.
Jasně. Jak chceš.
Jsi ten nejlepší člověk na světě.
To neřeš.
Mimi dneska vaří a nedělá nic jinýho, než divný recepty z Tiktoku.
- Ne všechno patří do fritézy. - Jo.
- To je kolínská? - Ne.
Snědl jsem svíčku.
Nesnědl.
Ne, nesnědl.
Moc ti děkuju.
Co si dáte?
Dal bych si panáka Macallan.
Dvojitýho.
Ale vzhledem k tomu, že už nepiju, postačí mi Pellegrino.
Do whiskovky na led, prosím.
Ahoj.
Vanessa Mortonová.
Peter Coleman.
- Nevěřila jsem, když jsi volal. - Nečekal jsem, že máš stejný číslo.
- Přesně proto jsem si ho nezměnila. - Fakt?
Jak už je to dlouho?
Dvacet let.
A přesto je mi 30. Divný.
Neskutečný.
Tak co tady děláš?
- Pamatuješ na Debbie? - Jasně.
Přijel jsem jí na chvíli pohlídat dítě.
Ty? Věčný tulák?
Tak…
Máš děti?
- Ne. - Ne?
Žádné děti ani manžela.
DEBBIE: VOLÁM TI CELÝ VEČER. CO SE DĚJE?
Je tady docela rámus.
Vždyť je tu ticho.
Jen mě napadlo… Kdybys chtěl, bydlím kousek odsud.
Chtěl jsem.
Jen se na mě podívej.
Vzal jsem si oblek a šel do baru.
Balil jsem tam jednu ženskou.
Ale snažím se zachovat jako správnej chlap.
Ale ten chlap… Kde vlastně je?
Nevím, ale voní úžasně.
Díky.
- Po šalvěji. - S nádechem dubu.
- To jsem si nevšimla. - Je to tam.
Můžu ti něco říct?
I když jsem to nikdy nikomu neřekl.
Okamžitě. Prosím.
Tu noc, kdy jsem byl s Debbie…
Když jsem jí pak řekl, ať se ode mě drží dál, protože…
A pak jsem…
na ni musel pořád myslet.
Chtěl jsem jí zavolat a zeptat se, jestli…
Ale o pár dní později jsem ji viděl s Jimmym v kině BevCon.
Panebože, BevCon! Viděla jsem všechno, co dávali.
Já tam osmkrát viděl Hon na ponorku.
No nic. Když jsem je viděl…
Poznal jsem to.
Tak jsem to nechal být.
A pak mě přijela podruhý vyzvednout z léčebny.
Chodil jsem tam na terapii.
A když tam přijela, chtěl jsem přiznat barvu.
Chtěl jsem jí říct, co k ní cítím.
To byla ještě vdaná.
Neměli dítě, ale on byl často pryč.
- Jezdil na to svoje lezení. - Co to mělo být?
Lezení.
Lezl po horách.
Spíš to připomínalo rybaření.
No nic. Sednul jsem do auta…
- a ona mi řekla, že je těhotná. - Proto jsi odjel z L.A.?
Ne!
Ne, kvůli zemětřesením. Děsí mě.
Jasně, děsivý zemětřesení.
Musíš jí to říct.
- Ne, na to už je pozdě. - Kámo.
- Víš, že jsem byla na tom prvním pokeru? - Jo.
Nešlo ti to, ale riskoval jsi. Kam se to všechno podělo?
Protože…
Jsem moc chlastal a přestal psát.
Mám jen kámošku, co žije na druhým konci země.
A hlavně jsem chodil s milionem ženských,
ale nikdy mi to nevydrželo dýl než půl roku.
Proč? Protože jsem „neuchopitelnej hajzl.“.
Ne, jen sis vybíral špatný ženský.
Přestaň to brát takhle!
Petere!
Čekáš na to celý život.
Přestaň marnit čas. Bože.
Vypila jsem jich deset.
Jsem úplně mimo. Musím si zajezdit na Peletonu.
Co budeš dělat?
Celý den makám na seně.
A teď jsem s tebou na střeše.
Dlouhou chvíli zabíjím,
zatímco pivo upíjím.
A po tobě zoufale toužím.
Do prdele! Kolik je hodin?
- Bože, jdu pozdě na poslední zkoušku. - Na co?
Poslední návrh knihy, kterou rediguju.
Zvládneš se vyprovodit sám? Skvělý!
Snídaně.
Rozinky!
To je hnus.
Ujdou.
Ahoj!
Promiň, že jsme spolu včera nemluvili.
Jen jsem ti chtěla ještě jednou poděkovat.
Vím, že o vděk nestojíš a nesnášíš děkování, ale já…
Díky tobě jsem tu prožila úžasný týden.
Ani nevím, jak se ti odvděčit.
Budu se o to snažit až do smrti.
Můžeš mi kdykoli zavolat. Brzy se uvidíme.
Bože, brzy se uvidíme.
Ne.
Kolik za tři?
SEM SI DEJ HEZKOU FOTKU
Ahoj.
- Čau, chytnul jsem tě! - No jo.
Vím, že tě čeká poslední večer. Nechci si tě uzurpovat, než odjedeš,
ale chci s tebou probrat něco důležitého.
Mám pro tebe návrh.
- Měla bys čas na drink? - Jasně.
Klub Brownstone?
Super!
Návrh? Teda!
Jo.
Co se děje?
Nic, jen se mi pořád neozval Peter.
Jack mi psal, ale Peter nic.
Tohle mě nebaví. Koukni, cos dokázala.
Během pár dní jsi zvládla absolvovat nudný, ale určitě užitečný program,
domluvilas vydání Peterovy knihy a skamarádila ses s úžasnou mileniálkou.
A pak je tu sexy třešnička na dortu v podobě Thea!
Máš pravdu. Jen mi přijde divný, že se neozývá.
Pusť Petera z hlavy!
Máš Thea! S tím se teď vídáš.
Nový šaty ti koupit nestihneme.
Ne, dneska půjdu jako normální Debbie.
Když jsme u toho, hledám svou džísku.
- Neviděla jsi ji? - To je těžký.
Nevybavuju si ji z tý záplavy laciných džínových
a šambré kousků, co se tu válí.
Víš, že se teď vyrábí spinnery?
- Tady dole něco je. - Co?
Drogy? Porno? Co?
Panebože.
On napsal další knížku?
To je ale pisálek.
To není knížka.
Rozhodně bychom to neměly otvírat.
Jo, respektuju soukromí jiných.
Já taky. Jak říkávala moje opilecká matka: „Hleď si svýho.“
Parkování na jedničku. Tak jo.
Nechceš…
Konkurz začíná za 15 minut.
Jo.
Tak co bude dál?
Po tréninku? Můžeme si dát ledovou tříšť. Mají je tu dobrý.
To mají.
Ne, myslím s tebou, mnou a mámou.
Vrátím se do New Yorku a…
Ale co kdyby ses tam nevrátil?
Přijde mi, že jsme dobrý tým.
- Jo. - Tady v L.A. V našem domě.
Nevím, podle čeho to rozhodujete, ale napadlo mě to.
Taky nevím, podle čeho se rozhodujeme.
Proč se tak díváš?
Jako bys viděl zemětřesení.
Radši půjdu. Mám ten konkurz do týmu.
- Tak doraz. - Jo.
Peter nesnáší památky.
Má tu spoustu fotek s tebou.
A pohlednice, co jsem mu poslala?
Zápas Dodgers!
Tohle jsem našla v Texasu.
Rozkošný.
Počkat.
Panebože. On si to taky schoval?
Panebože.
Konečně dává smysl, proč se do mě nezamiloval.
Musel k tomu mít důvod. Mnou to být nemohlo.
Jsem nejlepší.
Taky ho miluješ?
Já…
Myslím, že…
Tak jo. Řeknu ti, co si myslím.
Dobře.
Myslím, že ses do Petera zamilovala hned poprvé, co jste se spolu vyspali.
Co? Ne.
To by bylo lehkomyslný a nepraktický. A já nejsem…
Člověk? My víme.
Proto jsi vyšilovala kvůli tý jeho knížce.
To není pravda!
Panebože, je.
Panebože. Je to pravda.
Protože ho miluješ.
Nenuť mě zpívat „Jsem zamilovaná“ od Barbry Streisand.
- Zpívala jsem to babičce v důchoďáku. - Ne.
I kdybych měla pocit, že nám to s Peterem…
Ne. Peter o nic takového nestojí.
Za celé ty roky mi to dával najevo tím,
že chodil s ženami, které jsou úplně jiné než já. Nikdy bych…
Takže ne.
A neriskovala bych naše přátelství jen kvůli…
Ty to nechápeš? Stačí jen zariskovat.
Ne, tohle zase nechápeš ty. Já neriskuju.
Mám super život a vážím si toho.
Máš, co dostaneš, tak se nerozčiluj.
Takhle já žiju celý život.
A takhle hraju poker. Nikdy se nesnažím o postupku.
Chápeš?
Nechápeš, protože nehraješ poker. Někdy ti to vysvětlím.
Ale tohle… Taková já jsem.
Hodnotím šance, aby se nic nestalo mně
ani mému synovi. Potřebuju být v bezpečí.
Jo.
Ne!
Nechápu, proč nebereš v potaz, jaký na to mám názor já.
Nechci o tom mluvit. Musím do sprchy a jít za Theem…
- A co Peter? - Zapomeň. Nechci zamíchat karty.
Jestli řekneš další pokerový přirovnání, umřu.
Ale mimochodem, riskovala jsi. Viděla jsem to.
Zvládneš to.
Zvládneš říct Peterovi, co k němu cítíš.
Do toho, hoši! Jedeme!
Zaber!
Dobře.
Ahoj.
Promiň, že jdu pozdě.
- Tys běžela? - Ne, jen jsem…
Nemůžu popadnout dech.
Já taky ne.
Dobře!
- Ahoj. - Bože.
Chtěl jsem počkat na předkrm, ale můžu začít?
Jasně.
Tref se!
Super, Jacku!
Dohodil jsem ti pracovní pohovor u Macmillana.
Na editorku na plný úvazek.
Někoho potřebují a ty jsi úžasná. Líbila by ses jim.
Teda!
A taky jsem chtěl říct, že jsem ti v Duncan Press nic nedohodil,
protože chci nejdřív zjistit, co mezi námi je.
Jestli z toho něco bude.
Vím, že je na to brzo, ale neměla bys se mnou pracovat,
kdybychom o něčem z toho uvažovali.
Vím, že máš v L.A. svůj život. Nechci si dělat naděje.
I když si je dělám.
Já…
Nevím, co na to říct.
Vím, že jsem to na tebe jen tak vybalil.
To jo.
Drž se.
Vydržíme, hoši! Do toho!
Hezký.
- Jeď! - Do toho!
Jeď!
Theo, jsi úžasný.
Celý tenhle týden byl neskutečný.
A já…
Moc si vážím toho, že mi tak věříš.
Ale dneska…
jsem hledala svou džísku a při procházení pokoje
jsem našla obálku a…
Nic divnějšího jsem nikdy neřekla.
Myslím, že jsem asi zamilovaná do jiného.
- Aha. - Vím, že je hrozný to říct.
Láska je šílená. A děsná.
Hotová noční můra.
Zvlášť, když tě dostane a ty to nečekáš.
Uhněte. Není ti nic?
- Potřebuješ to vzít? - Jo.
- V pohodě. - Hned se vrátím.
Ahoj.
Vím, že se uvidíme zítra, ale chtěla jsem ti…
Cože?
Bože, jak to myslíš „hokejový konkurz“?
Panebože.
Tak jo.
Panebože!
Sanitka přijela jedna dvě a teď je u něj doktorka, tak…
Doktorka už jde, dám tě nahlas.
Panebože, je v pořádku?
Dobrá zpráva, daří se mu skvěle.
Paráda.
Jen ho trápí menší bolesti hlavy a nevolnost.
Dobře.
- Necháme si ho tu přes noc… - Bože.
…abychom měli jistotu, že nemá otřes
nebo hematom, což je nepravděpodobné.
Panebože!
- Chci s ním mluvit. - Bude v pořádku.
S tebou mluvit nechci. Dej mi Jacka!
Je na pokoji.
Koukej mi ho dát k telefonu,
než kvůli tomu poškození mozku zapomene, kdo je jeho máma!
- Radši půjdu. - Asi byste měl.
Hematomy jsou dobrý, ne?
- Ne, jsou špatný. - Fakt? Aha.
Už jsem tu. Volá ti máma.
- Ahoj. - Zlato, jsi v pořádku?
Mám se skvěle!
Mrzí mě, že tam nejsem.
Hned se vrátím.
Mami, přestaň!
- Jsi zraněný. - Byl to nejlepší týden mýho života.
S Peterem jsme koukali na Vetřelce a jezdili v kabrioletu.
A málem jsem měl kafe.
Počkej, zpomal. Cos to říkal?
Tenhle týden jsem mohl být někdo jinej. A bylo to super.
Nezlob se na Petera, jasný?
Jacku, s Peterem si to vyřeším zvlášť.
A hádej co? Vzali mě do týmu!
To probereme, až se vrátím domů.
Ne. Chci si o tom promluvit teď.
Chci hrát. Musíš mi to dovolit.
Vím, že z toho máš strach.
Já občas taky, ale nechci, abychom se báli.
- Dobře. - No nic. Mám tě rád.
- Musím jít. Přišli kámoši. - Kámo, byl jsi skvělej!
- Byli jsme tam! - Boží!
Bylo to super. Pamatuju si, že mě zahákli.
- Ten kluk do mě vrazil a pak… - Vidíš? Je v pohodě.
- Moc se omlouvám, že jsem ti to… - Je tam Alicia?
Jo, je tady. A budu tu i já, až se vrátíš.
Prosím, nebuď. Hned se vracím domů. Tak odjeď pryč.
- Ale… - Odjeď!
- Jack se zranil. - Je v pohodě?
To nevím. Musím jet.
Theo, jsi…
Vždyť víš, co jsi.
Ty taky.
MÁŠ SBALENO. POTŘEBOVALAS POŘÁDNEJ KUFR. MÁM TĚ RÁDA. MINKA
Pardon.
Teď jsem přistála v L.A. a jedu rovnou do nemocnice.
- Není tam. - Co?
Je doma s Alicií a je v pořádku.
Milionkrát jsem ti volal. Moc se omlouvám.
Podělal jsem to. Měl jsem ti o tom říct, než tam šel.
Myslíš?
Myslel jsem, že jsem mu dopřál, co potřeboval.
- Co? Hematom? - A mimochodem, ahoj.
- Co? - Tady jsem.
- Co tu děláš? - Odjíždím, jak jsi chtěla.
- To je dobře. - Měl jsem ti to říct,
ale tys mi taky něco zamlčela.
Ne, opovaž se to obrátit proti mně.
- Mluvil jsem s Minkou. - Jo?
Řekla mi o té knize. To, cos udělala, bylo šílený!
- Chtěla jsem ti to říct. - A to není všechno.
Co Zen? A co Theo? Ten „Ó, Theo!“
- Jak o tom víš? - Mám v bytě kameru.
Sledovals mě s Theem?
Jen dokud jsem si nechtěl vypíchnout oči!
- Netvrdila jsi, že nic z toho už neděláš? - Jsem člověk, ne šutr.
Vždyť jsi mi říkala, že je tvý srdce studený a tvrdý jako šutr!
Že zrovna ty někomu mluvíš do života.
Už je to tady.
Svěřila jsem ti svoje dítě.
Je pro mě vším.
A v tom je možná ten problém.
Hezký. Ty se mi snad zdáš.
Víš co?
Vždycky jsi říkal, že jsi kretén. Možná jsi měl pravdu.
- To od tebe bylo hnusný. - Jo, ale ty…
Vykašlal jsem se na všechno, abych ti pomohl. To bylo špatně?
Jsi neskutečnej!
Do prdele!
Ne! Počkej chvilku!
- Jsem tak naštvanej… - Co to s tebou sakra je?
- Hrabala ses mi ve věcech? - Proč?
Proč jsi mi nic neřekl? Proč jsi s tím tak dlouho čekal?
- Protože jsem se bál! - Čeho?
Že pro tebe nejsem dost dobrej.
Že mě odmítneš, když ti řeknu, co k tobě cítím.
Tak mi to řekni!
Vždyť víš, co k tobě cítím!
- Co? Že mě miluješ? - Ne!
Debbie, jsem do tebe až po uši blázen.
A to od chvíle, co tě znám.
Proč jsi nic neřekl? Voláme si každý den.
Co budeme dělat? Myslela jsem, že budeme až do smrti kámoši.
- Ne. - Ne.
Už nebudeme kámoši, Debbie.
- Vyjde ti knížka! - A ty budeš slavná editorka.
Je to divný. Těším se na Jacka.
- Zblázní se, až to zjistí. - Počkat.
Budeme se držet za ruce?
- Nikdy jsem tě to neviděla dělat. - Nedělám to.
Jo!
- Ale je to docela fajn. - A co tohle?
Jo. Budeme se držet za ruce.
- Je to jasný. - To jsou mi věci.
Tady je náš Uber. Tak jo.
Co bude dál?
O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI…
…A JEDNU VYDANOU KNIHU (PETER)…
…JEDNO STĚHOVÁNÍ A NEKONEČNĚ VYSTOUPANÝCH SCHODŮ (TAKY PETER)…
…JEDNU PRÁCI EDITORKY V INDIE NAKLADATELSTVÍ (DEBBIE)…
…A SPOUSTU HOKEJOVÝCH TRÉNINKŮ (JACK)…
ŽILI SPOLU ŠŤASTNĚ AŽ DO SMRTI
TO BYL VTIP, MANŽELSTVÍ JE NÁROČNÝ
ALE MĚLI SE FAJN
Překlad titulků: Anna Farrow