Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Так.
І ось ми в хатині, у якій я пишу.
Я вже 30 років живу в цій хатині.
ЧУДОВА ІСТОРІЯ ГЕНРІ ШУГАРА
Дуже важливо, перш ніж почну,
переконатися, що під рукою в мене є все потрібне:
сигарети, звісно, кава й шоколад.
А ще, перш ніж почати, я завжди перевіряю, чи гострий в мене олівець.
Я маю шість олівців. А потім я витираю дошку для письма.
Лишаються частки гумки.
Ось так.
Тепер нарешті можна починати.
Це... зазвичай доводиться дещо виправляти.
Так.
Це...
Генрі Шугару був 41 рік, він був неодружений і багатий.
Багатим він був, бо мав багатого батька, який помер.
Дружини він не мав, бо був егоїстом і не хотів ділитися з нею грошима.
Він був 1,6 метрів заввишки
і, певно, не таким гарним, за якого себе мав.
Він приділяв багато уваги одягу.
Костюми замовляв у дорогого кравця,
для нього шили сорочки, шили для нього й взуття.
Перукар стриг йому волосся раз на десять днів,
і заразом йому робили манікюр.
Він їздив на феррарі,
який коштував стільки, скільки заміський котедж.
Він дружив з багатіями
і не працював жодного дня в житті.
Таких, як Генрі Шугар, можна знайти будь-де у світі. Вони пливуть за течією.
Вони не такі вже й погані люди, але хорошими їх теж не назвеш.
Вони просто частина декорації.
Усі багатії такого типу, як Генрі,
мають одну спільну рису — неймовірне бажання стати ще багатшими.
Десяти мільйонів завжди мало. Як і двадцяти.
Вони страждають на ненаситну жагу до збагачення
і бояться якось прокинутися і не побачити грошей на рахунку.
Вони вдаються до різних способів збільшення статків.
Купують акції, які то ростуть, то падають,
землі, витвори мистецтва, діаманти. Грають у рулетку, карти, чи на іподромі.
Хтось робить ставки на геть усе.
Генрі Шугар був саме з таких, і цілком був здатен на шахрайство.
Якось влітку, у вихідні, Генрі поїхав
за місто відвідати сера Вільяма В.
Будинок був розкішний, як і угіддя.
Та коли Генрі приїхав тієї суботи, уже йшов сильний дощ.
Господар та його гості розважалися грою в карти,
а Генрі із сумом вдивлявся у краплі, які розбивалися об шибки.
Генрі вийшов з вітальні в парадну залу.
Він безцільно блукав домом. І зрештою потрапив до бібліотеки.
Батько сера Вільяма був колекціонером. Ця кімната від підлоги
до стелі була заставлена антикварними виданнями.
Генрі вони не цікавили.
Він читав лише детективи й трилери. Такого тут не було.
Він вже збирався йти,
коли в око йому впало щось геть інше.
Таке тонке, що ледь помітне,
якби не стирчало з ряду книжок.
Він витяг її.
То виявився
звичайний зошит, у яких діти пишуть в школі.
Обкладинка була темно-синя без написів.
На першій сторінці чорним чорнилом від руки було написано:
РОЗПОВІДЬ ПРО ІМДАДА ХАНА
ЧОЛОВІКА, ЯКИЙ БАЧИТЬ БЕЗ ОЧЕЙ АВТОР: ЛІКАР ЧАТТЕРДЖІ
Дивно. Чудно. Що це?
Він умостився в кріслі й почав читати від початку.
Ось про що дізнався Генрі з того синього зошита.
Я З. З. Чаттерджі, головний хірург Лікарні для лордів і леді в Колкаті.
Уранці 2 грудня 1935 року
я пив чай у кімнаті відпочинку.
Там були ще три лікарі: Маршалл, Мітра й Макфарлейн.
У двері постукали.
«Заходьте», — сказав я.
Вибачте. Дозвольте попросити вас про послугу?
«Це приватна кімната», — кажу.
Знаю. Вибачте, що так увірвався,
але я мушу показати вам дещо вельми цікаве.
Це нас роздратувало й ми мовчали.
Панове, я людина, яка бачить, не користуючись очима.
Невисокий, десь 60 років,
сиві вуса, чорне волосся над вухами ззовні.
Обгорніть мені голову хоч 50 бинтами
я однаково зможу читати книгу.
Схоже, він не жартував. Я відчув, що мені стає цікаво.
Заходьте, прошу.
Гаразд. Скільки пальців показує лікар Маршалл?
-Сім. -«Ще раз», — сказав я.
-Дев'ять. -Ще раз.
-Три. -Ще раз...
-Знову три. -Ще раз.
Жодного.
У чому фокус?
Ніяких фокусів. Я навчився цьому за роки тренувань.
Яких тренувань?
Вибачте, сер, але це особисте.
Чим допомогти?
Я працюю в театрі. Ми сьогодні приїхали в Колкату.
Увечері в нас прем'єра в Роял Палас Холл.
У виступаю як Імдад Хан —
чоловік, який бачить без очей.
Коли наша трупа в новому місті,
я прошу лікарів
найбільшої лікарні якомога щільніше забинтувати мені очі.
Важливо, щоб це зробили лікарі,
інакше люди мені не повірять.
Тоді я йду надвір і роблю дещо небезпечне.
Я поглянув на інших.
Мітра й Макфарлейн мали повертатися до пацієнтів. Ідіть.
-Лікар Маршалл сказав... -Зробімо як годиться.
Так, щоб він точно нічого не бачив.
Ви добрі люди. Робіть так, як забажаєте.
Перш ніж забинтувати його,
покладемо на очі щось м'яке й щільне.
-Тістом. -Чудово. Ідіть до пекарні.
Я відведу його, заклею повіки.
Я провів Імдада коридором до операційної.
Лягайте тут.
Я дістав пляшку з колодієм з шафи.
Заклею вам повіки цією речовиною.
Як це потім зняти?
Обережно промокніть спиртом під віями й він розчиниться.
Не розплющуйте очі, доки не застигне.
Дві хвилини.
Розплющте очі. Він не зміг.
Я взяв у лікаря Маршалла тісто й приклав його до ока Імдада.
На всю очницю,
так щоб тісто вкривало і шкіру навколо.
Так само з другим оком.
Я міцно притиснув краї.
-«Вам зручно?» — спитав я. -Нормально. Дякую.
«Бинтуйте», — сказав я Маршаллу. У мене пальці надто липкі.
Залюбки. Лише прикладемо це сюди...
Лікар Маршалл поклав вату на заліплені тістом очі Імдада.
Вона прилипла.
Сідайте.
Лікар Маршалл перев'язав обличчя і голову 8-сантиметровим бинтом.
Не забинтовуйте ніс, щоб я міг дихати.
Звісно.
Вибачте, може трохи тиснути.
-І як вам? -«Чудово», — сказав я.
Як після серйозної операції на мозку.
Які відчуття?
Чудові відчуття.
Мушу визнати, панове, ваша робота гідна похвали.
Імдад Хан підвівся і пішов до дверей.
Господи! Ви це бачили? Він поклав руку точно на ручку!
Уже було не до сміху.
Імдад нормально ішов коридором, навіть жваво.
Ми йшли за ним. Було моторошно дивитися, як цей чоловік
з величезною забинтованою головою йде собі...
Він побачив!
Він побачив візок! Просто неймовірно!
Лікар Маршалл мовчав.
Він був в шоку й не вірив своїм очам.
Імдад легко спустився сходами.
Не тримався за поручні.
Ви бачите реакцію людей, які піднімалися.
Коли спустився сходами, він рушив до вуличних дверей.
Ми з лікарем Маршаллом бігли за ним.
Босоногі 100 дітей волали й стрибали довкола
нашого відвідувача.
Він привітався, піднявши руки.
Підійшов до велосипеда, сів на нього й поїхав зигзагами.
Діти зі сміхом і підбадьореннями побігли за ним.
Він виїхав просто на жваву вулицю,
а навколо нього сигналили й мчали в різні боки машини.
Він їхав ідеально.
Ще хвилину ми його бачили.
Потім він повернув за ріг і зник.
-«Неймовірно», — сказав лікар Маршалл. -Неймовірно.
«Згоден», — сказав я.
Схоже, ми бачили диво.
Цілий день я займався пацієнтами.
Увечері я пішов додому переодягтися.
Прийняв прохолодний душ.
Випив віскі з содовою в рушнику на стегнах.
За десять сьома я приїхав до Royal Palace Hall.
Шоу було дві години.
Мені сподобалося. Жонглер, заклинач змій, пожирач вогню,
шаблековтач, який устромив рапіру аж у шлунок.
Врешті-решт, під сурми фанфар
виступати вийшов наш друг Імдад Хан.
На сцену викликали глядачів зав'язати йому очі,
і він метав ножі навколо хлопчика
й стріляв у бляшанку на його голові.
Потім на його забинтовану голову натягли металеву діжку.
Хлопчик поклав голку в одну руку Імдада, а нитку в іншу.
Перед ним поставили велетенську лупу,
і без жодних зайвих рухів
він акуратно протягнув нитку крізь вушко голки.
Я був ошелешений.
За кулісами я знайшов Імдада, він сидів на стільці й знімав грим.
Вам цікаво, лікарю, так?
Дуже цікаво.
І знову я звернув увагу на чорне волосся на його вухах.
Я ніколи ні в кого такого не бачив.
Я не письменник за професією,
та якщо розкажете, як ви навчилися
бачити без очей, я сумлінно про це напишу.
Може, опублікує «Британський медичний журнал»,
чи інше відоме видання.
Це вам допоможе? Здобути славу?
-Дуже допомогло б. -Прекрасно.
Я володію скорописом для запису історій хвороби.
Гадаю, що дослівно записав усе, що розповів Імдад.
Переказую вам так, як розповідав він.
УСЕ, ЩО СКАЗАВ МЕНІ ІМДАД ТОГО ВЕЧОРА
(ДОСЛІВНО)
Я народився 1873 року в штаті Кашмір.
Мій батько був контролером на державній залізниці.
Одного дня у нашій школі виступав фокусник.
Я був вражений.
За два тижні я взяв свої гроші
і втік до мандрівної театральної трупи.
Це був 1886 рік. Мені було 13 років.
За три роки
я об'їздив з трупою весь Пенджаб.
Під кінець я став найпопулярнішим у трупі.
Увесь цей час я збирав гроші
й зібрав трохи більше ніж три тисячі рупій.
Тоді я почув про відомого йога,
який володів рідкісною силою левітації.
Казали, коли він молився,
його тіло підіймалося над землею на 45 сантиметрів.
М'яко кажучи, вражаючий ефект.
Вуса?
Я пішов з трупи
й вирушив до містечка на березі річки Ганг,
де, як казали, жив цей йог.
Якось один мандрівник згадав про відлюдника,
якого зустрів неподалік, у джунглях, одного-однісінького.
Мені цього вистачило.
Я кинувся найняти коня з возом.
Коли домовлявся з візником,
підійшов чоловік, якому теж туди було треба,
і запропонував розділити витрати.
То була неймовірна удача!
Дорогою я з'ясував,
що супутник мій був учнем того самого великого йога,
який саме їхав відвідати свого вчителя.
Я бовкнув:
«Саме його я і шукаю! Можна з ним познайомитися?»
Мій супутник довго й уважно дивився на мене.
«Це неможливо», — сказав він.
Після того він відмовлявся відповідати мені.
Проте мені вдалося з'ясувати одну річ:
я дізнався, коли великий йог починав медитацію.
Мій супутник попросив зупинити візок, зліз із нього й пішов.
Я вдав, що їду далі. Але за рогом
я зістрибнув і прокрався назад.
Чоловік уже зник у джунглях.
Я почув шелест у підліску.
Я подумав, що це або він, або тигр,
який зараз кинеться на мене, роздере
та їстиме скривавлену плоть маленькими шматочками.
Це був він.
Там, де йшов чоловік, не було й натяку на стежку.
Він продирався через зарості бамбука
й дику рослинність усіх видів.
Я йшов за ним, дуже тихо, не наближаючись ближче ніж на 100 метрів.
Коли губив його з поля зору — а це було постійно —
я міг іти на звук його кроків.
Ця гра в переслідування тривала близько пів години.
Потім раптом звук попереду зник.
Я зупинився й прислухався.
Раптом крізь густу рослинність
я побачив галявинку й дві маленькі хатини.
Серце закалатало.
Біля ближньої хатини була криниця
з молитовним килимком, а над ним —
великий баобаб з прекрасними, товстими, укритими листям гілками.
Я перечекав полуденну спеку.
Я перечекав післяобідню спеку.
Майже о п'ятій годині,
я тихо заліз на дерево й сховався між листям.
Нарешті, великий йог вийшов з хатини
й сів, схрестивши ноги, на килимок.
Кожен його рух був спокійним і плавним.
Він поклав долоні на коліна,
глибоко вдихнув носом,
і я одразу побачив щось на кшталт сяйва над ним.
Упродовж 14 хвилин він сидів зовсім нерухомо.
І раптом, не відводячи очей, я чітко побачив,
як його тіло повільно відірвалося від землі.
Тридцять сантиметрів. Сорок. Сорок п'ять. П'ятдесят.
Шістдесят сантиметрів над килимком.
Там на дереві, я сказав собі:
«Перед тобою в повітрі сидить чоловік».
Сорок шість хвилин, якщо вірити моєму годиннику, його тіло висіло.
Потім він повільно опустився на землю,
поки сідницями не торкнувся килимка.
Я зліз із дерева й побіг просто до нього.
Великий йог мив руки й ноги.
«Ви давно тут?» — спитав він.
Зненацька він жбурнув у мене цеглину.
Вона розбилася об моє коліно.
У мене досі шрам. Я покажу.
Насправді це був щасливий удар.
Зазвичай великі йоги не кидаються камінням.
Для старого то було приниження, він каявся і сильно розчарувався в собі.
Він пояснив, що не може взяти мене за учня,
та все ж таки дасть мені кілька настанов,
щоб загладити провину за напад,
на який я повністю заслуговував.
Це було в 1890 році.
Мені було майже 17 років.
То якими були настанови великого йога?
Зараз почуєте.
Розум — розсіяна річ.
Він переймається тисячами речей одночасно.
Тим, що ви бачите, що чуєте й відчуваєте.
Тим, про що думаєте. Про що намагаєтеся не думати.
Треба навчитися концентруватися,
щоб свідомо візуалізувати одну річ, лише одну й більше нічого.
Якщо докласти зусиль, можна зосередити свідомість
на будь-якому предметі
на три з половиною хвилини.
На це потрібно 20 років сумлінних щоденних тренувань.
Двадцять років!
Двадцять. Може, і більше.
Зазвичай стільки, якщо взагалі вдасться.
Тоді я вже буду старий!
Комусь треба десять років, комусь — 30.
Дуже дуже рідко з'являється особлива людина,
яка може розвинути здібності лише за рік чи два.
Але це один на мільярд. Не ви.
Невже так важко сконцентрувати розум...
Майже неможливо. Спробуйте й побачите. Заплющте очі й подумайте про щось.
Думайте про щось одне. Побачте це перед собою.
Кілька секунд і ваш розум блукатиме.
З'являться інші думки. Це дуже важко.
Так сказав старий мудрий йог.
Отже, моє тренування почалося.
Щовечора я сідав,
заплющував очі й візуалізував того, кого любив понад усе —
свого старшого брата. У десять років він помер від малокрів'я.
Я зосереджувався на його обличчі, та коли розум переключався,
я припиняв вправу, відпочивав кілька хвилин,
а потім усе спочатку.
За п'ять років щоденних тренувань
я навчився концентруватися на обличчі брата півтори хвилини.
Я робив успіхи.
Тим часом
я заробляв непогані гроші, показуючи фокуси.
У мене вроджена спритність рук,
але я не переставав тренуватися.
Щовечора, де б я не був, я вмощувався в тихій місцині
й концентрував думку на обличчі брата.
Іноді я запалював свічку й дивився на полум'я.
Полум'я свічки, як відомо, має три частини:
жовту вгорі, бузкову знизу
й чорну всередині.
Я ставив свічку за 40 сантиметрів від обличчя,
просто перед очима,
щоб не доводилось ні на мить залучати м'язи очей,
дивлячись угору чи вниз.
Я дивився на чорну частину всередині, доки все навколо не зникало.
Тоді я заплющував очі
й зосереджувався на обличчі брата.
До 1907 року, коли мені було 34 роки, я міг уже три хвилини зосереджуватись,
не відволікаючись ні на що.
Приблизно в цей час я відкрив у собі незначний хист,
таке дивне легке відчуття,
що, коли я заплющував очі й дивився уважно на щось
із шаленою напругою,
я бачив обриси об'єкта, на який дивився.
Я згадав те, що сказав тоді йог:
«Окремі святі люди розвивають таку сильну концентрацію,
що можуть бачити, не користуючись очима».
Щовечора я виконував свою вправу зі свічкою,
потім випивав горнятко кави, зав'язував собі очі
й сідав у крісло, намагаючись побачити без очей.
Я почав з колоди гральних карт.
Я розглядав сорочки. Вгадував номінали.
Одразу я мав 60% успіху.
Потім купив мапи й навігаційні карти
й розвісив їх на стінах.
Годинами розглядав із зав'язаними очима, намагаючись розібрати малі букви.
Щовечора впродовж наступних восьми років я продовжував так тренуватися.
До 1915 року я міг повністю прочитати книгу
із зав'язаними очима.
Я здобув її!
Врешті-решт, я здобув цю силу!
Як ви знаєте, це стало цілою магічною виставою.
Глядачі її обожнювали, хоча не вірили, що це не трюк.
Навіть лікарі, які дуже професійно мене перев'язували,
відмовляються вірити, що можна бачити без очей.
Забувають, що можна інакше передати зображення в мозок.
Імдад Хан замовчав.
Він стомився.
«Як інакше?» — спитав я.
Щиро кажучи, не знаю.
Я бачу іншою частиною тіла.
Якою частиною?
Тієї ночі я не спав.
Через цю людину науковці бігатимуть на задніх лапках.
Це найцінніша людина в світі.
Я мусив з'ясувати, як саме: біологічно, хімічно, магічно
зображення можна надіслати в мозок без очей.
Сліпі зможуть бачити. Глухі чути. Хтозна, що ще буде?
Цю неймовірну людину не можна ігнорувати.
Я почав записувати те, що розповів мені Імдад того вечора.
Я писав п'ять годин без упину.
О восьмій наступного ранку я закінчив найважливішу частину:
ту, яку ви прочитали.
Я не бачив лікаря Маршалла до перерви на чай.
Я розповів йому те, що встиг.
Сьогодні знову в театр. Не можна його втратити.
Я піду з вами.
О 18:45 ми під'їхали до Royal Palace Hall.
Я припаркував авто, і ми пішли в театр.
«Щось негаразд», — сказав я.
Натовпу не було, двері були зачинені.
Плакат був на місці, але на ньому було надруковано...
«Сьогоднішня вистава скасована».
Я спитав старого сторожа біля дверей: «Що сталося?»
Хтось помер.
«Хто?»
Звісно, я вже знав.
Чоловік, який бачить без очей.
«Як?» — закричав я.
Заснув і не прокинувся.
Так буває.
Ми повільно пішли до авто.
Я відчув всеохопне горе й гнів.
Треба було за ним пильнувати.
Треба було про нього подбати.
Імдад Хан — чудотворець.
Він спілкувався з містичними силами за межами досяжності звичайних людей.
Тепер він був мертвий.
«Ось і все», — сказав Маршалл.
Ось і все.
«Так», — сказав я.
«Ось і все».
Це правдива й точна розповідь
про мої дві зустрічі з Імдадом Ханом.
Отакої.
А це вже дуже цікаво.
Яка неймовірна інформація.
Це може змінити моє життя.
Генрі натякав на інформацію,
що Імдад Хан навчився бачити номінал гральних карт
з боку сорочки,
а, оскільки він був нечесним азартним гравцем,
Генрі одразу збагнув, що зможе розбагатіти.
Він спустився в комору
й попросив свічку, свічник і лінійку.
Пішов у спальню, замкнув двері,
закрив штори й вимкнув світло.
Поставив свічку на туалетний столик. Узяв стілець.
З утіхою констатував, що очі були на рівні ґнота.
Вимірявши відстань, розмістив обличчя за 40 сантиметрів від свічки,
як вказано в зошиті.
Імдад Хан візуалізував обличчя людини, яку любив найбільше,
у його випадку це був покійний брат.
У Генрі не було брата.
Він вирішив натомість візуалізувати власне обличчя.
Коли Генрі втупився в чорну область в центрі полум'я,
сталося дещо надзвичайне.
Розум став зовсім порожнім, мозок перестав метушитися,
й одразу він відчув, як його тіло потрапило,
зручно й затишно,
у ту чорну область порожнечі, що палає.
Це тривало лише 15 секунд.
Тепер де б він не був і що б не робив,
він тренувався зі свічкою п'ять разів на день.
Уперше він з ентузіазмом віддався чомусь,
і його успіхи були надзвичайними.
За шість місяців
він міг концентруватися на обличчі впродовж трьох хвилин
без жодної зайвої думки в голові.
«Це я», — подумав Генрі.
«Я той один на мільярд, який може
оволодіти силою неймовірно швидко!»
До кінця першого року він перевищив п'ять з половиною хвилин.
Час настав.
16 ВЕРЕСНЯ 1959
Вітальня квартири Генрі в Лондоні. Північ.
Він тремтить від хвилювання.
Уперше перед ним перевернуті карти.
Концентрується на верхній.
Спершу він бачить лише звичайні тонкі червоні лінії на сорочці —
найпопулярніший малюнок гральних карт у світі.
Тепер він переносить увагу на лицьовий бік карти.
Він напружено фокусується на невидимій частині карти.
Минуло тридцять секунд. Одна, дві, три хвилини.
Генрі й м'язом не рухає.
Його розвинена концентрація є абсолютною.
Він візуалізує зворот карти.
Інших думок в голові не повинно бути.
На четвертій хвилині щось відбувається.
Повільно, магічно, але чітко
чорна цятка стає пікою, нечітка закарлючка стає п'ятіркою.
П'ятірка пік.
Тремтячими пальцями він бере карту й обертає її.
«Я зробив це», — каже він.
Генрі стає фанатиком.
Він виходить з квартири лише за їжею і напоями.
Цілий день і частину ночі
він коцюбиться над картами з секундоміром,
зменшуючи час секунда за секундою.
За місяць у нього півтори хвилини. За шість — 20 секунд.
Ще сім місяців — і десять секунд.
Його ціль — п'ять.
Якщо не зможе прочитати карти за п'ять секунд,
успіху в казино не буде.
Та що ближче він до цілі, то важче її досягти.
За чотири тижні десять стає дев'ять.
Ще за п'ять — вже вісім.
Важка праця його не хвилює.
Він без зусиль може працювати 12 годин.
Він напевно знає, що йому вдасться.
Останні дві секунди найважчі, 11 місяців.
Та якось пообіді в суботу...
П'ять секунд. Генрі перевіряє колоду. Засікає час з кожною картою.
П'ять секунд.
Як довго він ішов до цієї миті?
Три роки й три місяці безперервних тренувань.
У Лондоні понад 100 законних казино.
Генрі був членом не менш ніж десяти. «Lord's House» — його улюблене.
Найкраще в регіоні, у величному георгіанському маєтку.
Вітаю, пане Шугар.
...сказав чоловік, який мав пам'ятати всіх в обличчя.
Генрі спустився мармуровими сходами до каси.
Виписав чек на десять тисяч фунтів.
Жінки кружляли навколо колеса рулетки, наче курки біля годівниці.
Чоловіки з малиновими обличчями й сигарами рахували фішки
із жадобою в очах.
Дивно. Уперше в житті Генрі дивився
з огидою на відверто жахливих багатіїв.
Він шукав вільне місце ліворуч від дилера
за любим столиком блекджеку.
Дилер узяв табличку Генрі й опустив її в щілину.
Це був моложавий чоловік з чорними очима й землистою шкірою.
Він не посміхався і не говорив зайвого.
У нього були тонкі руки. Рахував він пальцями.
Він узяв сектор 25-фунтових фішок і поставив їх купками.
Він не перерахував їх. Ці пальці не помилялися.
Посунув купку до Генрі.
Генрі склав фішки й глянув на верхню карту в роздачі дилера.
Він зчитав десятку. Посунув вісім фішок, 200 фунтів —
максимальну ставку, дозволену тут.
Йому роздали десятку. Друга карта була дев'яткою.
Разом дев'ятнадцять. На 19 треба зупинитися.
Сидіти тихо й сподіватися, що дилеру не випаде 20 чи 21. Це дар.
-Коли настала черга Генрі, дилер сказав... -Дев'ятнадцять.
...і перейшов до наступного. «Стійте», — сказав Генрі.
Дилер повернувся до Генрі.
Він підняв брови й холодно глянув.
-Бажаєте докупити до 19? - ...спитав він сухо.
Було тільки два номінали, які б не зіпсували 19 — туз і двійка.
Тільки ідіот ризикнув би 19-кою, особливо з 200 фунтами на кону.
Сорочка наступної карти була в полі зору. Дилер її не торкнувся.
«Так», — сказав Генрі. «Ще карту». Дилер знизав плечима й роздав.
Трефова двійка лягла перед Генрі поруч із десяткою й дев'яткою.
- 21. - ...спокійно сказав дилер.
Він ще раз глянув на обличчя Генрі
й не відвів тихого, уважного, здивованого погляду.
Генрі вивів його з рівноваги. Певно, він ще не бачив, щоб докупали до 19.
Цей чоловік мав спокій і впевненість,
які збивали з пантелику, і він виграв.
Генрі спіймав погляд дилера й зрозумів, що зробив дурну помилку.
Він привабив увагу. «Перепрошую».
Більше цього робити не можна.
Він повинен бути обережним, навіть програвати час від часу.
Гра продовжилася.
Перевага Генрі була колосальною,
що йому важко було тримати виграш у розумних межах.
За годину він виграв 30 тисяч.
На цьому він зупинився.
Це легко міг бути й мільйон.
Дякую.
Тепер Генрі майже точно міг заробляти гроші
швидше за будь-кого у світі.
Цікаво.
Якби це була вигадана, а не правдива історія,
було б необхідно
вигадати несподіване й цікаве закінчення цього.
Щось захопливе й непередбачуване.
Наприклад, Генрі міг піти додому й почати рахувати гроші.
Під час цього йому могло зненацька стати погано.
З'являється біль у грудях.
Він вирішує піти в ліжко. Роздягається.
Іде оголений, щоб одягти піжаму.
Минає велике дзеркало на стіні. Зупиняється.
Автоматично, за звичкою, починає концентруватися.
Одразу бачить крізь шкіру.
Як рентген, але краще. Він бачить усе.
Артерії, вени, кров, що тече тілом.
Печінку, нирки, нутрощі. Бачить, як б'ється серце.
Дивиться, звідки з'явився біль,
і бачить темну пляму у великій жилі, що йде до серця з правого боку.
Згусток крові, тромб. Спершу тромб не рухається.
Потім він ворухнувся. Рух слабкий. Міліметр, не більше.
Кров обтікає тромб, штовхає його ззаду,
і тромб знову ворушиться.
Він трохи сунеться, десь на сантиметр. Генрі з жахом спостерігає.
Він знає, що великий тромб, що відірвався й вільно рухається жилами,
досягне серця.
Він скоро помре.
Непогане закінчення для художнього твору, але це не він.
Ця історія правдива.
Єдина неправда — ім'я Генрі, його не звати Генрі Шугар.
Його ім'я має бути захищеним. Має бути прихованим.
Окрім цього, це правдива історія,
а оскільки вона правдива, то й кінець її має бути правдивим.
Ось що сталося насправді.
Генрі йшов годину. Вечір був прохолодним і приємним.
Місто не спало.
Він відчував пачку банкнот у внутрішній кишені піджака.
Він ніжно погладжував її.
Купа грошей за годину роботи.
Але він був занепокоєний.
Він не розумів, чому майже не радіє цьому неймовірному успіху.
Якби це сталося три роки тому, до йоги,
він шаленів би від радості,
він помчав би до нічного клубу, щоб відсвяткувати.
Але Генрі не радів.
Йому було сумно.
Щоразу, роблячи ставку, він знав, що виграє.
Не було хвилювання, напруги, небезпеки.
Він знав, що може їздити світом, заробляючи мільйони.
Але чи буде це цікаво?
Ще одне. Хіба не можливо,
що процес оволодіння силою йоги
цілком і повністю змінив його погляди на життя?
Це було можливо.
Наступного ранку Генрі прокинувся пізно, встав з ліжка,
побачив величезну купу на туалетному столику
й не захотів грошей.
Агов!
Доброго ранку, сер. Це вам! Подарунок.
Я...
Що це?
Покладіть у кишеню!
Гаразд.
Що це?
Це гроші.
Залиште собі!
Агов!
Нумо...
Подзвонили в двері.
Що це ви коїте?
Вибачте за натовп. Я роздавав грошенята.
-Ви провокуєте бунт! -Я просто роздаю гроші.
Більше не буду. Вони скоро підуть.
Поліціянт прибрав руку від стегна й показав 50 фунтів.
-У вас теж є. -Це доказ. Звідки гроші?
Виграв у блекджек. Був неймовірно щасливий вечір.
Генрі назвав клуб, і поліціянт записав його.
Вони підтвердять.
Поліціянт опустив записник. Начхати.
-Справді? -На всі сто.
Щиро кажучи, я вам вірю,
але це не виправдовує ваших дій, аніскілечки.
Я ж не порушив закон, еге ж?
Закон?
Ви ідіот!
Якщо вам пощастило виграти таку величезну суму грошей,
і ви хочете їх віддати, то не треба кидати гроші з вікна.
Віддайте туди, де вони принесуть добро. Скажімо, в лікарню чи в сиротинець.
На кожному кроці є лікарні й сиротинці,
котрі не мають грошей навіть на різдвяні подарунки дітям.
І тут з'являється розбещений ідіот,
який ні на мить не знав, що таке труднощі,
і кидає грошики на вулицю!
І поліцейський протупотів униз сходами на вулицю.
Генрі не рухнувся.
Ці слова, а ще лють, з якою вони були сказані,
ранили сильно й глибоко.
Йому було соромно.
Це було жахливе почуття.
Потім зненацька
Генрі відчув, як сильний заряд пройшов його тілом,
і в нього почала з'являтися ідея, яка мала все змінити.
Він почав ходити туди-сюди,
обдумуючи кроки, які б допомогли втілити ідею.
Один. Я виграватиму дуже велику суму грошей
щодня впродовж життя з цієї миті.
Два. Не ходитиму в одне й те ж казино частіше одного разу на шість місяців.
Три. Я не виграватиму надто багато за один раз.
П'ятдесят тисяч фунтів за ніч — це ліміт.
Чотири. 50 тисяч за ніч на 365 днів року.
Це 18,25 мільйонів фунтів.
П'ять. Я їздитиму.
Не більше трьох ночей поспіль у будь-якому місті.
Лондон, Монте-Карло, Канни, Біарриц,
Довіль, Лас-Вегас, Мехіко, Буенос-Айрес, Нассау.
Шість. Я беру гроші й відкриваю лікарні й сиротинці по всьому світу.
Якщо це мрія — вона банальна й сентиментальна,
а от у реальності я її можу втілити.
Не думаю, що це буде банально. Навпаки, дивовижно й колосально.
Сім. Потрібен партнер, котрий сидітиме за столом, прийматиме гроші
й пересилатиме, куди треба.
Кому я зможу цілковито, глибоко й категорично довіряти завжди.
Джон Вінстон був бухгалтером Генрі, як і його батька,
а батько Джона був бухгалтером діда Генрі.
Ви могли б стати найбагатшим на землі.
Я не хочу бути найбагатшим на землі.
В Англії вести діяльність не можна. Податки з'їдять усе.
Я переїду в Швейцарію. Але не завтра.
На відміну від вас, я маю зв'язки й обов'язки.
Я мушу поговорити з сім'єю, сповістити партнерів.
Мушу продати будинок, знайти ще один у Швейцарії,
забрати дітей зі школи. На це потрібен час.
Рік по тому Генрі перерахував понад 120 мільйонів фунтів
Джону Вінстону в Лозанну. Гроші надходили п'ять днів на тиждень
у швейцарську компанію «Winston Sugar, LLC».
Ніхто, окрім Джона й Генрі, не знав, звідки гроші
чи що з ними буде.
У понеділок переказ був найбільшим,
бо містив здобич за п'ятницю, суботу й неділю,
коли банки зачинені.
Він рухався із шаленою швидкістю,
змінюючи особистість сім разів за тиждень.
Часто єдиною підказкою місцезнаходження Генрі
була адреса банку, який переказав гроші. Це було колосально.
Генрі помер минулого року у віці 63 років від легеневої емболії.
Він усе бачив, просто буквально, але був у повному спокої.
Він дотримувався свого плану трохи більше 20 років.
Він заробив 644 мільйони фунтів.
Він залишив 21 організовану
й упорядковану дитячу лікарню та сиротинці по всьому світу,
керовані й фінансовані з Лозанни Джоном Вінстоном та його співробітниками.
Його місія була виконана.
Звідки мені це відомо? Гарне запитання. Я відповім.
Після смерті Генрі мені зателефонував Джон Вінстон зі Швейцарії.
Він коротко назвався
керівником компанії «Winston Sugar, LLC»
і попросив приїхати до Лозанни,
маючи на меті написати коротку історію організації.
Не знаю, чому він обрав мене.
Можливо, тицьнув пальцем у список письменників.
Він сказав, що добре заплатить, і додав:
«Нещодавно померла визначна людина.
Його звали Генрі Шугар.
Я думаю, людям слід знати трохи про те, що він зробив для світу».
У своєму невігластві
я спитав, чи історія настільки цікава,
щоб викласти її на папері.
Це дуже роздратувало Джона Вінстона. Можливо, навіть образило.
За п'ять хвилин телефоном
він розповів мені про таємну кар'єру Генрі Шугара.
Це вже не було таємницею.
Генрі помер і більше ніколи не ввійде в казино.
«Я приїду», — сказав я.
У Лозанні я зустрів Джона Вінстона, йому було за 70 років,
а ще Макса Інґлмана,
відомого гримера, який їздив світом з Генрі,
створюючи фантастичні образи, щоб приховати особу Генрі.
Їх обох приголомшила смерть Генрі. Макса навіть більше, ніж Джона Вінстона.
Я любив його. Він був великою людиною.
Джон Вінстон показав мені оригінальний темно-синій зошит,
який написав З.З. Чаттерджі в Колкаті в 1935 році.
Пізніше я дослівно переписав його.
«Останнє запитання», — сказав я.
«Ви називаєте його Генрі Шугар, але кажете, що це не його ім'я.
Ви не хочете, щоб я сказав, ким він був, коли писатиму історію?»
-Ні. - ...сказав Джон Вінстон.
Ми з Максом пообіцяли не розкривати його особу.
Гадаю, вона рано чи пізно випливе.
Він з відомої англійської сім'ї,
та я волів би, щоб ви не дізнавалися.
Прошу, називайте його просто Генрі Шугаром.
Так я і зробив.
Роальд Дал написав «Чудову історію Генрі Шугара»
у хатині для письма в Циганському будинку в Грейт-Міссендені в Бакінгемширі
між лютим і груднем 1976 року.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька