Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ja.
Här är vi nu i min skrivstuga.
Jag har hållit till här i 30 år.
DEN UNDERBARA HISTORIEN OM HENRY SUGAR AV ROALD DAHL
Det är viktigt
att ha allt jag behöver inom räckhåll.
Cigaretter förstås, kaffe, choklad.
Och jag måste alltid ha en vässad blyertspenna.
Jag har sex pennor. Och så städar jag skrivbrädet.
Se så mycket sudd.
Så där.
Sen kan man börja.
Vissa saker måste rättas.
Ja.
Så.
Henry Sugar var 41 år, ogift och rik.
Rik var han tack vare sin far, som nu var död.
Och ogift för att han var självisk och inte ville dela med sig.
Han var 1,88 meter lång,
och kanske inte lika stilig som han trodde.
Han var noga med sin klädsel.
Han hade en dyr kostymskräddare,
en skjortskräddare och en skomakare.
Var tionde dag gick han till frisören, och tog manikyr på samma gång.
Han körde en Ferrari som kostade lika mycket som ett sommarhus.
Alla hans vänner var rika och han hade aldrig arbetat.
Män som Henry Sugar driver omkring som sjögräs.
De är inte dåliga, men inte bra heller.
De hör till möblemanget.
Rika människor av Henrys typ
vill alla först och främst bli ännu rikare.
Tio miljoner är inte nog. Inte 20 heller.
De längtar ständigt efter mer pengar
och fasar för att vakna utan ett öre på banken.
De försöker berika sig på olika sätt.
Vissa köper aktier och fonder.
Vissa köper mark, konst eller diamanter. Vissa spelar på hästar.
Vissa spelar på vad som helst.
En av dem var Henry Sugar. Han fuskade också.
En sommarhelg besökte Henry sir William W. på landet.
Huset och egendomen var ståtliga.
Men den lördagen ösregnade det.
Sällskapet fördrev tiden med spel,
medan Henry dystert stirrade ut på regnet.
Henry gick ut i hallen.
Han strövade planlöst runt och hamnade i biblioteket.
Sir Williams far var boksamlare, och längs väggarna
stod rader av antika volymer i läderband.
Henry var inte intresserad. Det fanns inga deckare eller thrillers.
Han skulle just gå när hans blick fastnade på nåt annorlunda.
Nåt han inte skulle ha sett
om den inte stuckit fram mellan två andra böcker.
Han tog fram den.
Det var bara en sån skrivbok som barn har i skolan.
Mörkblå, utan påskrift.
På första sidan stod prydligt textat:
RAPPORT OM IMDAD KHAN
MANNEN SOM SER UTAN SINA ÖGON AV DR Z.Z. CHATTERJEE
Märkligt. Vad är detta?
Han slog sig ner och började läsa.
Det här är vad Henry läste i skrivboken.
Mitt namn är Z.Z. Chatterjee. Överläkare på Lords and Ladies Hospital.
På morgonen den 2 december 1935 drack jag te i läkarnas dagrum.
Dr Marshall, dr Mitra och dr Macfarlane var också där.
Det knackade på dörren.
"Kom in", sa jag.
Ursäkta, får jag be herrarna om en tjänst?
"Det här är ett privat rum."
Jag ber om ursäkt, men jag har en intressant sak att visa.
Vi var förargade och sa inget.
Mina herrar, jag är en man som kan se utan att använda ögonen.
Han var kort, omkring 60
med vit mustasch och svarta hårtussar på öronen.
Ni kan linda in mitt huvud i 50 bandage,
men jag kan ändå läsa för er.
Han verkade seriös. Jag blev nyfiken.
Kom in.
Då så. Hur många fingrar håller dr Marshall upp?
- Sju. - Igen.
- Nio. - Igen.
- Tre. - Och igen...
- Tre igen. - Igen.
Inga fingrar.
Vad är knepet?
Det är inget knep. Jag har tränat i åratal.
- Vad för träning? - Förlåt, men det är min ensak, sir.
Kan vi hjälpa er?
Jag kom till Calcutta idag med ett teatersällskap.
Vi har premiär ikväll i Royal Palace Hall.
Jag är: "Imdad Khan, mannen som ser utan sina ögon."
När vi kommer till en ny stad, uppsöker jag sjukhuset
och ber läkarna att binda för mina ögon mycket noga.
Det måste göras av läkare,
annars tror man att jag fuskar.
Därefter gör jag en farlig sak.
Jag såg på de andra.
Mitra och Macfarlane hade patienter.
- Men dr Marshall sa... - Vi gör det ordentligt.
Han ska inte kunna se ett dugg.
Ytterst vänligt. Gör som ni vill.
Innan vi binder för ögonen, fyll hans ögonhålor med nåt mjukt.
- Deg? - Gå till bageriet.
Jag tar honom till mitt rum.
Jag tog Imdad till mottagningen.
Lägg er där.
Jag tog en liten flaska kollodium.
Jag ska limma ihop era ögonlock.
Hur tar jag bort det?
Badda med alkohol under ögonfransarna så löser det upp sig.
Blunda tills det har torkat.
Två minuter gick.
"Öppna ögonen." Men han kunde inte.
Jag kletade deg över Imdads ena öga.
Jag fyllde ögonhålan och tryckte även ut degen runt omkring.
Samma sak med det andra ögat.
Jag tryckte fast kanterna. "Besvärar det er?"
Inte alls. Tack.
Bind för hans ögon, du. Mina fingrar är kladdiga.
Så gärna. Först de här...
Dr Marshall la bomull över degen.
Den fastnade.
Sätt er upp nu.
Dr Marshall lindade bandage runt huvudet.
Lämna näsan fri, tack.
Naturligtvis.
Det blir nog lite tajt.
Hur blev det?
"Finfint", sa jag. Som om han genomgått en hjärnoperation.
- Hur känns det? - Utmärkt.
Jag måste berömma er grundlighet.
Imdad Khan gick rakt mot dörren.
Store tid! Han satte handen rakt på handtaget!
Dr Marshall, sluta flina.
Imdad gick raskt längs korridoren.
Vi följde efter. Det var kusligt att se denne man
med sitt omlindade huvud promenera iväg...
Han såg den! Han såg vagnen! Otroligt!
Dr Marshall svarade inte. Hans ansikte var stelt av misstro.
Imdad gick nedför trapporna utan problem. Han rörde inte ledstången.
Ni förstår hur de han mötte reagerade.
När han kom ner gick han ut på gatan.
Dr Marshall och jag följde tätt efter.
100 barfotabarn ropade och trängdes mot vår vithövdade besökare.
Han vinkade åt dem.
Han satte sig på en cykel och cyklade i en åtta.
Barnen jagade honom skrattande.
Han cyklade rakt ut i trafiken
medan bilarna tutade från alla håll.
Han cyklade mycket bra.
Vi såg honom i en minut.
Sen försvann han runt ett hörn.
-"Jag kan inte fatta det", sa dr Marshall. - Jag kan inte fatta det.
"Inte jag heller."
Vi har bevittnat ett mirakel.
Resten av dan hade jag patienter.
På kvällen gick jag hem och bytte om.
Jag duschade svalt.
Jag drack whisky och soda på verandan iförd handduk.
Tio i sju kom jag till Royal Palace Hall.
Showen varade i två timmar.
Jag hade faktiskt roligt. Jonglören, eldslukaren,
svärdslukaren som stack en värja ända ner i magen.
Till sist, en trumpetfanfar som annonserade vår vän Imdad Khan.
Åskådare fick binda för hans ögon,
sen kastade han kniv mot en pojke
och sköt på en burk på hans huvud.
Till sist placerades en tunna över hans huvud.
Pojken placerade en nål i Imdads hand och tråd i den andra.
Med ett stort förstoringsglas framför sig, och utan att tveka
trädde han prydligt nålen.
Jag var chockad.
Bakom scenen satt Imdad på en pall och sminkade av sig.
Är doktorn nyfiken?
"Väldigt", sa jag.
Jag la märke till det svarta håret på hans öron igen.
Jag hade aldrig sett nåt sånt.
Hör på. Jag är ingen författare.
Men berätta hur ni fick förmågan
att se utan era ögon, så skriver jag ner det.
Jag skickar det till British Medical Journal
eller nån känd tidskrift. Då blir ni bättre känd.
- Det vore utmärkt. - Finfint.
Jag är skicklig i stenografi.
Jag antecknade allt ord för ord.
Det följande är exakt vad han sa.
ALLT IMDAD KHAN SA TILL MIG DEN KVÄLLEN
(ORDAGRANT)
Jag föddes i Kashmir 1873.
Min far var konduktör på järnvägen.
En dag uppträdde en trollkonstnär på vår skola.
Jag var hänförd.
Två veckor senare tog jag mina besparingar och gav mig av med ett teatersällskap.
Det var 1886. Jag var 13 år.
I tre år reste jag runt med dem i Punjab.
På slutet var jag stjärnan.
Jag sparade pengarna,
och fick ihop 3 000 rupier.
Så hörde jag om en stor, berömd yogi
som hade lärt sig att levitera.
Man sa att när han bad höjde sig hans kropp 35 cm upp i luften.
Om inte annat, en ståtlig effekt.
Mustasch?
Jag sade upp mig och reste till byn vid Ganges strand,
där det sas att yogin bodde.
En resenär nämnde en eremit
som bodde ensam i den tätaste djungeln.
Det räckte för mig. Jag hyrde häst och vagn.
När jag talade med kusken, kom en man som skulle åt samma håll
och föreslog att vi skulle dela på kostnaden.
Och vilken tur jag hade!
Mitt ressällskap visade sig vara en elev till yogin,
som var på väg till sin mästare.
Jag utbrast: "Det är honom jag söker! Får jag träffa honom?"
Mitt ressällskap såg länge på mig.
"Det är omöjligt", sa han.
Därefter vägrade han att svara på mina frågor.
Jag fick dock veta en sak:
hur dags yogin började sin meditation.
Mitt sällskap stannade vagnen, steg av och försvann.
Jag låtsades fortsätta, men strax om hörnet
hoppade jag av och smög tillbaka.
Mannen syntes inte till.
Det prasslade i buskarna.
"Om det inte är han, är det en tiger som tänker hoppa på mig
och äta upp mig i små blodiga munsbitar."
Det var han.
Han gick inte på en stig.
Han tog sig fram genom hög bambu och annan tät växtlighet.
Jag smög tyst efter på 100 meters avstånd.
När jag förlorade honom ur sikte
följde jag bara ljudet av fotstegen.
Denna följa John-lek pågick i en halvtimme.
Plötsligt hörde jag inga steg längre.
Jag stannade och lyssnade.
Genom den täta växtligheten syntes en glänta och två kojor.
Där var det!
Bredvid en hydda fanns en brunn och en bönematta.
Ovanför, ett stort baobabträd med tjocka, frodiga grenar.
Jag väntade i middagshettan.
Jag väntade hela den heta eftermiddagen.
Innan klockan blev fem, klättrade jag upp i trädet och gömde mig.
Den stora yogin kom ut ur sin hydda och satte sig på mattan.
Han rörde sig lugnt och värdigt.
Han placerade handflatorna på knäna, tog ett djupt andetag,
och redan utstrålade han en sorts klarhet.
I 14 minuter satt han helt orörlig.
Sedan såg jag helt otvivelaktigt
hans kropp höja sig över marken.
Tjugofem cm... 30... 35... 40.
En halv meter.
Jag satt i trädet och tänkte: "En man sitter i luften framför dig."
I 46 minuter svävade han i luften.
Sen sänkte han sig långsamt ner,
tills hans skinkor vilade på mattan igen.
Jag klättrade ner och sprang fram.
Yogin tvättade nu händer och fötter.
"Hur länge har du varit här?" sa han.
Han kastade en tegelsten på mig så hårt
att den gick itu mot mitt ben.
Jag kan visa ärret.
Men detta var faktiskt tur.
En stor yogi ska inte tappa humöret så där.
Den gamle skämdes och var djupt besviken på sig själv.
Han kunde inte ta sig an mig som elev,
men lovade att ge mig vissa instruktioner
som kompensation för attacken.
En attack jag till fullo förtjänade.
Detta var år 1890. Jag var nästan 17 år.
Vad var den store yogins instruktion?
Här kommer den.
Medvetandet är splittrat.
Det ägnar sig åt tusentals saker samtidigt.
Saker man ser, hör och känner lukten av.
Saker man tänker på eller försöker glömma.
Man måste koncentrera sig så
att man kan visualisera en enda sak och inget annat.
Genom övning kommer du att kunna fokusera på vad du vill
i omkring tre och en halv minut.
Detta tar omkring 20 år av daglig träning.
"Tjugo år!" ropade jag.
Ja. Det kan ta längre tid.
Men vanligtvis 20 år, om man alls lyckas.
Då är jag ju gammal!
Det är olika. Det kan ta tio år eller trettio.
Vid extremt sällsynta tillfällen kommer en person
som kan utveckla förmågan på ett-två år.
En på miljarden. Inte du.
Är det så svårt att koncentrera...
Nästan omöjligt. Försök så får du se. Blunda och tänk på nåt.
Tänk på en sak. Visualisera den.
Man blir nästan genast distraherad.
Andra tankar smyger sig på. Det är mycket svårt.
Så talade den visa gamla yogin.
Och så började mina övningar.
Varje kväll satte jag mig,
blundade och såg för mig den person jag tyckte mest om,
min bror som dött vid tio års ålder av en blodsjukdom.
Jag försökte se hans ansikte men tankarna vandrade iväg.
Jag gjorde då uppehåll i några minuter, och försökte igen.
Efter fem års daglig träning kunde jag fokusera på min brors ansikte
i en och en halv minut. Jag gjorde framsteg.
Under tiden
började jag tjäna riktigt bra som trollkonstnär.
Min fingerfärdighet är medfödd, men jag fortsatte med övningarna.
Varje kväll satte jag mig ner på en avskild plats
och fokuserade på min brors ansikte.
Ibland började jag med att titta in i en ljuslåga.
Som ni vet har en låga tre delar:
det gula i toppen, det lila längre ner och det svarta inuti.
Jag placerade ljuset 30 cm från ansiktet, i jämnhöjd med ögonen,
så att jag inte behövde använda ögonmusklerna
på nåt sätt.
Jag såg på det svarta i mitten tills allt runt mig försvann.
Sen blundade jag och föreställde mig min brors ansikte.
År 1907 när jag var 34 kunde jag koncentrera mig i tre minuter
utan att distraheras alls.
Det var också då jag lade märke till en viss förmåga,
en sorts svag förnimmelse,
att när jag såg på nåt med slutna ögon väldigt intensivt,
kunde jag se konturerna av föremålet.
Jag kom ihåg vad yogin sa.
"Vissa heliga människor kan koncentrera sig så mycket
att de kan se utan att använda ögonen."
Varje kväll när jag övat med ljuslågan
drack jag kaffe, band för ögonen
och försökte se utan ögonen.
Jag började med en kortlek.
Jag gissade valörerna och gissade rätt 60 % av gångerna direkt.
Jag skaffade kartor och sjökort och satte upp dem i mitt rum.
Med förbundna ögon försökte jag läsa de små ortsnamnen.
Varje kväll i åtta år övade jag på detta sätt.
1915 kunde jag läsa en hel bok med förbundna ögon.
Jag hade lärt mig! Äntligen hade jag förmågan.
Som ni vet är det nu vad jag uppträder med.
Publiken älskar det men ingen tror att det är äkta.
Till och med de läkare som binder för mina ögon
vägrar tro att nån kan se utan ögon.
De glömmer att bilder kan nå hjärnan på andra sätt.
Imdad Khan tystnade. Han var trött.
"Vilka sätt?" frågade jag.
Jag vet faktiskt inte.
Seendet sker med hjälp av nån annan kroppsdel.
Vilken?
Jag gick inte till sängs.
Mannen skulle få forskare att slå volter.
Han måste vara oerhört värdefull.
Jag måste utröna exakt hur, biologiskt, kemiskt, magiskt
en bild kunde nå hjärnan utan ögonen.
Blinda skulle kunna se. Döva höra. Vem vet vad mer?
Denna otroliga man fick inte ignoreras.
Jag antecknade noga allt Imdad hade sagt.
Jag skrev i fem timmar.
På morgonen avslutade jag det viktigaste: sidorna du precis har läst.
Jag träffade dr Marshall när vi drack te.
Jag berättade som hastigast.
"Ikväll ska jag se föreställningen igen."
Jag följer med.
Vi kom till Royal Palace Hall.
Jag parkerade och vi gick fram.
"Nåt är fel", sa jag.
Ingen var där och porten var stängd.
På affischen hade nån textat...
"Kvällens föreställning inställd."
Jag frågade en vaktmästare vad som hänt.
- Ett dödsfall. - Vem?
Men jag visste redan.
Mannen som ser utan ögonen.
"Hur dog han?"
Han vaknade inte på morgonen.
Sånt händer.
Vi återvände till bilen.
Jag var överväldigad av sorg och ilska.
Varför släppte jag honom ur sikte? Jag borde ha vakat över honom.
Imdad Khan utförde mirakel. Han hade kontakt med det okända.
Nu var han död.
"Så var det med det", sa dr Marshall.
"Ja", sa jag.
"Det var det."
Detta är en sanningsenlig redogörelse
för mina två möten med Imdad Khan.
Ser man på.
Det här var extremt intressant.
Verkligen utmärkt information.
Det kan förändra mitt liv.
Informationen Henry menade,
var att Imdad Khan kunde se valören på ett spelkort från baksidan,
och som falskspelare,
insåg Henry genast att han kunde vinna en förmögenhet.
Han sökte upp butlern
och bad om ett ljus och en linjal.
Han gick in i sitt rum, släckte och drog för gardinerna.
Han ställde en stol framför ljuset.
Han konstaterade nöjt att ögonen var i jämnhöjd med veken.
Med linjalens hjälp placerade han sig 30 cm från ljuset
enligt instruktionerna.
Imdad Khan visualiserade ansiktet på den han tyckte mest om,
sin avlidna bror.
Henry hade ingen bror.
Han visualiserade sitt eget ansikte.
När Henry tittade in i det svarta i ljuslågans mitt, hände nåt märkligt.
Hans medvetande blev helt tomt, hjärnan blev stilla
och det var som om hela hans kropp rymdes
i det trygga, lilla svarta brinnande tomrummet.
Visserligen bara i 15 sekunder.
Därefter, var han än befann sig,
såg han till att öva fem gånger om dan.
Det var första gången han ivrigt ägnade sig åt nåt
och han gjorde goda framsteg.
Efter ett halvår
kunde han visualisera sitt ansikte i tre minuter
utan en enda tanke på nåt annat.
"Det är jag", tänkte Henry.
"En på miljarden som har förmågan att skaffa yogakrafter otroligt fort!"
Efter ett år klarade han fem och en halv minut.
Det var dags.
Henrys vardagsrum i London. Midnatt.
Henry darrar av spänning.
Han har tagit fram en kortlek och ser på det översta kortet.
Först ser han bara det vanliga mönstret på baksidan,
ett vanligt spelkort.
Nu fokuserar han på andra sidan.
Han tänker intensivt på den osynliga undersidan.
En halv minut. En, två, tre minuter.
Henry är helt orörlig. Han är fullständigt koncentrerad.
Han visualiserar kortet.
Inga andra tankar tillåts komma fram.
Den fjärde minuten börjar nåt hända.
Långsamt, magiskt, men tydligt
framträder ett spadertecken och en femma.
Spader fem.
Med darrande fingrar vänder han på kortet.
"Jag lyckades."
Henry blir fanatisk.
Han går bara ut för att köpa mat och dryck.
Hela dagen och halva natten, sitter han vid korten med stoppuret,
och blir allt snabbare.
Efter ett halvår är han nere på 20 sekunder.
Sju månader till, tio sekunder.
Målet är fem.
Kan han inte tyda ett kort på fem sekunder,
lyckas han inte vid spelborden.
Men det blir svårare och svårare att nå målet.
Efter fyra veckor, nio sekunder.
Fem veckor till, åtta sekunder.
Han arbetar hårt. Tolv timmar i sträck är inget problem.
Han vet att han kommer att lyckas.
De sista två sekunderna tar 11 månader.
Men så en lördag...
Fem sekunder.
Henry tar tid på varje kort.
Fem sekunder.
Hur länge har han övat inför detta?
Tre år och tre månader.
I London fanns över 100 lagliga kasinon.
Henry var medlem i tio. Lord's House var hans favorit.
Huset var pampigt i georgiansk stil.
God afton, mr Sugar.
...sa mannen som aldrig glömde ett ansikte.
Henry gick uppför den ståtliga trappan till kassören.
Han skrev ut en check på 10 000.
Kvinnor flockades runt rouletten som höns runt ett fodertråg.
Män med röda ansikten räknade sina marker
med giriga ögon.
För första gången
såg Henry med avsmak på rika människor.
Han letade efter en plats till vänster om dealern
vid blackjack-borden.
Dealern placerade Henrys bricka.
Han var ganska ung med svarta ögon och gråblek hy.
Han log aldrig och sa inget i onödan.
Han hade smala händer och aritmetik i fingrarna.
Han la upp en hög med 25-pundsmarker.
Han räknade dem inte. Fingrarna visste.
Han sköt över högen.
Henry staplade markerna och kikade på det översta kortet.
Han såg att det var en tia. Han satsade 200 pund.
Den högsta tillåtna insatsen.
Han fick tian. Nästa kort var en nia.
Nitton. Där stannar man,
och hoppas att dealern inte får 20 eller 21.
- Dealern sa... - Nitton.
...och gick vidare. "Vänta, sa Henry."
Dealern vände sig om.
Han höjde på ögonbrynen.
- Vill ni ta ett kort till? - ...frågade han.
För att inte spricka måste han dra ett ess eller en tvåa.
Bara en idiot tar ett kort när han har 19.
Baksidan på nästa kort syntes.
"Ja." Dealern ryckte på axlarna och gav.
Klöver två landade bredvid tian och nian.
- 21. - ...sa dealern oberört.
Han tittade på Henry igen, tyst, vaksam och förbryllad.
Han hade sällan sett nån ta kort vid 19.
Den här mannen hade gjort det lugnt och säkert, och vunnit.
Henry insåg att han hade gjort ett misstag.
Han hade dragit till sig uppmärksamhet.
Det fick inte ske igen.
Han måste vara försiktig, och förlora ibland också.
Spelet fortsatte.
Med Henrys enorma övertag var det svårt att vinna lagom mycket.
Han vann 30 000 på en timme. Sen slutade han.
Det kunde lika lätt ha varit en miljon.
Tack.
Henry kunde nu få inkomster snabbare än nån annan.
Intressant.
Om detta varit en påhittad historia
hade det behövts ett oväntat och spännande slut.
Dramatiskt och ovanligt.
Henry kan få gå hem och räkna sina pengar.
Plötsligt mår han inte bra.
Smärtor i bröstet.
Han tänker gå till sängs. Han klär av sig, tar på pyjamas.
Ser sin stora spegel. Stannar.
Av gammal vana börjar han koncentrera sig.
Han ser genom sin hud.
Han ser bättre än en röntgenkamera.
Ådrorna och blodet som strömmar runt.
Lever, njurar, hjärtat som slår.
Han ser var smärtan kommer ifrån.
En mörk klump i en blodåder som går till hjärtat.
En blodpropp. Först är den stilla.
Sen flyttar den sig. En millimeter.
Blod strömmar mot och förbi den.
Den flyttar sig igen.
En centimeter. Henry är förskräckt.
Han vet att en blodpropp som följer med blodet,
kommer att nå hjärtat.
Han kommer att dö.
Det vore ett bra slut på en roman, men detta är fakta.
Förutom att Henry hette nåt annat.
Hans namn måste skyddas.
Allt utom det är sant,
och därför måste slutet vara det riktiga.
Det här är vad som hände.
Henry promenerade. Det var svalt och skönt ute.
Stan var ännu vaken.
Han kände bunten med sedlar i innerfickan.
Han klappade den.
Bra betalt för en timmes arbete.
Men han var förbryllad.
Varför var han inte mer upprymd över framgången?
För tre år sen, före yogan, hade han varit överförtjust,
och gått på en nattklubb för att fira.
Men Henry var inte förtjust. Han var deppig.
Han hade vetat att han skulle vinna.
Ingen spänning, ingen risk.
Han kunde resa omkring och vinna miljoner.
Men skulle det bli roligt?
Och förresten, tänk om processen att skaffa yogakrafterna
helt hade ändrat hans syn på livet?
Det var möjligt.
Nästa morgon vaknade Henry sent,
och såg pengarna på toalettbordet,
och ville inte ha dem.
Hallå?
God morgon. Här får ni en present.
Jag...
En vad?
Stoppa den i fickan!
Okej.
- Vad är det? - Pengar.
Behåll dem!
Hallå!
Det ringde på dörren.
Vad håller ni på med?
Ursäkta. Jag gav bort pengar.
- Ni startar upplopp! - Jag gav bort pengar.
Det ska inte upprepas. De går snart.
Polisen höll själv i en 50-pundsedel.
- Ni har en själv. - Bevismaterial. Var kommer de ifrån?
Jag vann dem. Jag hade tur som en tokig.
Polisen antecknade namnet på klubben.
De kan bekräfta det.
Det bryr jag mig inte om.
- Inte? - Inte det minsta.
Jag tror på er, men det ursäktar inte vad ni gjorde.
Jag har inte gjort nåt olagligt.
Olagligt?
Ni är en idiot!
Om man vinner så mycket,
finns det inget skäl att slänga ut pengarna.
Man ska ge dem till ett sjukhus eller ett barnhem.
På många sjukhus och barnhem
har de inte ens råd att ge barnen julklappar.
Sen kommer en bortskämd idiot som aldrig har behövt sakna nåt,
och slänger ut pengarna på gatan!
Polisen stövlade iväg.
Henry stod kvar.
De arga orden träffade hårt och djupt.
Han skämdes. Det var hemskt.
Så plötsligt
kände Henry en kraftfull elektricitet i hela kroppen,
och en idé började ta form som skulle förändra allt.
Han gick fram och tillbaka
och funderade ut hur idén skulle genomföras.
Ett: Jag ska vinna stort varje dag hädanefter.
Två: Aldrig besöka samma kasino mer än en gång i halvåret.
Tre: Inte vinna för mycket åt gången.
Högst 50 000 pund per kväll.
Fyra: Varje kväll, 365 dagar om året.
Det blir 18,25 miljoner pund.
Fem: Alltid resa. Inte mer än tre nätter i samma stad.
London, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Mexico City, Buenos Aires, Nassau.
Sex: Med pengarna grundar jag sjukhus och barnhem.
Som dröm låter det sentimentalt,
men inte som verklighet.
Tvärtom, det vore underbart häpnadsväckande.
Sju: Jag behöver en medarbetare som kan ta emot pengarna
och fördela dem efter behov.
Nån jag kan lita på obetingat.
John Winston hade varit Henrys fars revisor,
och Johns far var Henrys farfars revisor.
Du kan bli världens rikaste.
Det vill jag inte.
I England går allt till skatt.
Jag flyttar till Schweiz, men jag måste förbereda mig först.
Jag måste tala med familjen och mina kompanjoner.
Jag måste köpa hus i Schweiz,
ta barnen ur skolan. Sånt tar tid.
Ett år senare hade Henry skickat 120 miljoner pund
till John Winston i Lausanne.
Pengar överfördes dagligen till ett schweiziskt företag.
Bara John och Henry visste var pengarna kom ifrån och vad de gick till.
Måndagens summa var störst
för Henry vann mycket på helgerna då banken var stängd.
Han förflyttade sig fort och bytte identitet flera gånger i veckan.
John visste ungefär var Henry befann sig
med ledning av bankens adress. Det var häpnadsväckande.
Henry dog förra året vid 63 av en blodpropp i lungan.
Han såg den komma men var tillfreds.
Han hade följt sin plan i 20 år.
Han hade vunnit 644 miljoner.
Han hade grundat 21 barnsjukhus och barnhem i hela världen,
administrerade och finansierade av John Winston i Lausanne.
Hans verk var fullbordat.
Hur vet jag allt det här? Det ska jag tala om.
John Winston ringde upp mig kort efter Henrys död.
Han presenterade sig som ledare för Winston Sugar LLC,
och inbjöd mig till Lausanne för att skriva ner företagets historia.
Jag vet inte hur han valde mig. Kanske på måfå.
Han utlovade bra betalt och sa:
"En framstående man har gått bort. Han hette Henry Sugar.
Folk borde få veta nåt om hans insatser."
I min okunskap frågade jag om historien var intressant nog
för att nedtecknas.
John Winston tog väldigt illa upp.
Han talade i fem minuter om Henry Sugars hemliga karriär.
Som nu var avslöjad.
Som död skulle Henry inte besöka fler kasinon.
"Jag kommer", sa jag.
Jag mötte John Winston, nu över 70, och Max Engelman,
en ansedd makeupartist som reste med Henry
och skapade fantastiska förklädnader.
De sörjde båda Henry djupt. Särskilt Max.
Jag älskade honom. Han var en stor man.
John Winston visade mig texthäftet
som Z.Z. Chatterjee skrev i Calcutta 1935.
Jag skrev senare av det.
"En sista fråga.
Ni säger att Henry Sugar inte var hans riktiga namn.
Får jag inte skriva det i boken?"
-"Nej." - ...sa John Winston.
Vi lovade att inte avslöja det.
Det kommer väl ut till slut.
Han kom från en känd familj, men jag vore tacksam om ni inte snokade.
Skriv bara "Henry Sugar".
Och det har jag gjort.
"DEN UNDERBARA HISTORIEN OM HENRY SUGAR" SKREVS AV ROALD DAHL
I HANS SKRIVSTUGA I GIPSY HOUSE I GREAT MISSENDEN I BUCKINGHAMSHIRE
MELLAN FEBRUARI OCH DECEMBER ÅR 1976.
Undertexter: Anna Norman