Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Da.
Suntem în coliba în care scriu.
Stau în coliba asta de 30 de ani.
MINUNATA POVESTIRE A LUI HENRY SUGAR
E important, înainte să încep,
să mă asigur că am la îndemână tot ce o să-mi trebuiască.
Țigări, firește, cafea, bomboane.
Mă asigur că am un creion ascuțit înainte să mă pun pe treabă.
Am șase creioane și apoi îmi curăț măsuța.
Sunt resturi de la gumă.
Gata.
Apoi, în sfârșit, încep.
De obicei e nevoie de câteva corecturi.
Da...
Este...
Henry Sugar avea 41 de ani, era necăsătorit și bogat.
Era bogat fiindcă avusese un tată bogat, care murise.
Era necăsătorit pentru că era prea egoist ca să împartă banii cu o soție.
Avea 1,88 și nu era atât de chipeș pe cât se credea.
Era foarte atent la ce haine purta.
Își făcea costumele la un croitor scump,
cămășile, la un alt croitor scump, iar pantofii, la cizmar.
Frizerul lui îl tundea la zece zile
și tot atunci își făcea și manichiura.
Conducea un Ferrari
care-l costase cam cât o casă la țară.
Avea prieteni bogați
și nu muncise o zi în viața lui.
Oameni ca Henry Sugar se găsesc plutind ca niște alge în toată lumea.
Nu sunt oameni răi, dar nu sunt nici buni.
Sunt ca niște decorațiuni.
Toți bogătașii de genul lui Henry
au o ciudățenie în comun: dorința de a deveni și mai bogați.
Zece milioane nu le ajung. Nici 20.
Au mereu o poftă insațiabilă de bani
și sunt îngroziți că într-o zi o să se trezească cu contul gol.
Folosesc diverse metode pentru a-și spori averea.
Unii cumpără acțiuni, se uită cum cresc și scad.
Unii cumpără terenuri, artă, diamante. Unii joacă jocuri de noroc.
Unii pariază pe orice.
Henry Sugar era un astfel de om și nu-l deranja să trișeze.
Într-un weekend,
Henry veni de la Londra la țară ca să stea cu sir William W.
Casa și restul proprietății erau magnifice.
Dar sâmbătă, când ajunse Henry, deja ploua cu găleata.
Gazda și ceilalți oaspeți își petreceau după-amiaza cu jocuri,
iar Henry privea morocănos picăturile care loveau fereastra.
Henry ieși din salon, se duse pe hol.
Se plimbă fără țintă prin casă. În sfârșit, rătăci în bibliotecă.
Tatăl lui sir William colecționase cărți și pereții încăperii
erau plini de sus până jos cu volume vechi, legate în piele.
Lui Henry nu-i păsa.
Citea doar romane polițiste și thrillere. Aici n-avea așa ceva.
Dădu să plece,
când ceva complet diferit îi atrase atenția.
Era subțire, nu l-ar fi văzut
dacă nu ieșea dintre celelalte cărți.
Îl luă de pe raft.
Nu era
decât un caiet de exerciții, ca cele școlare.
Coperta era bleumarin, fără niciun text.
Pe prima pagină era scris cu cerneală neagră, citeț și frumos:
DESPRE IMDAD KHAN
OMUL CARE VEDE FĂRĂ OCHI DE DR. Z.Z. CHATTERJEE
Bizar! Ciudat! Ce-i asta?
Se așeză în fotoliu și începu să citească.
Iată ce a citit Henry în caietul albastru de exerciții!
Sunt Z.Z. Chatterjee, chirurg-șef la spitalul Lord and Ladies, Calcutta.
În dimineața de doi decembrie 1935
eram în camera de odihnă a medicilor.
Mai erau trei medici. Doctorii Marshall, Mitra și Macfarlane.
Cineva a bătut la ușă.
„Intră”, am spus.
Scuzați-mă! Pot să vă rog ceva?
„E o cameră privată”, am zis.
Știu. Scuze că dau buzna așa,
dar vreau să vă arăt un lucru foarte interesant.
Ne simțeam deranjați și n-am spus nimic.
Domnilor, văd fără să-mi folosesc ochii.
Era micuț, avea 60 de ani, mustață albă și smocuri negre de păr în urechi.
Puteți să-mi acoperiți capul cu 50 de bandaje,
tot o să pot citi o carte.
Părea foarte serios. Începusem să devin curios.
Intră!
Bine... Câte degete a ridicat dr. Marshall?
- Șapte. - Încă o dată.
- Nouă. - Încă o dată.
- Trei. - Încă...
- Tot trei. - Încă o dată.
Niciun deget.
Care-i șmecheria?
Niciuna. Am reușit să fac asta după mulți ani de pregătire.
Ce fel de pregătire?
Iertați-mă, e o chestiune personală.
Cu ce te putem ajuta?
Lucrez într-un circ ambulant. Am sosit azi la Calcutta.
Diseară avem premiera la Royal Palace Hall.
În program sunt trecut „Imdad Khan, omul care vede fără ochi”.
Când ajungem într-un oraș nou, mă duc la cel mai mare spital
și le cer doctorilor să mă lege temeinic la ochi.
E important ca doctorii să facă asta,
altfel, oamenii cred că trișez.
Apoi ies în stradă și fac ceva periculos.
I-am privit pe ceilalți.
Mitra și Macfarlane aveau treabă cu pacienții. Duceți-vă!
- Dr. Marshall a spus... - Hai să facem treaba bine!
Să fim siguri că nu vede nimic.
Sunteți prea buni. Faceți ce doriți!
„Înainte să-l bandajăm,”, am zis,
„să-i acoperim orbitele cu ceva moale.”
- Aluat? - Perfect! Du-te la brutărie!
Eu îi lipesc pleoapele.
L-am condus pe Imdad la chirurgie.
„Întinde-te”, am zis.
Am luat colodiu din dulap.
O să-ți lipesc pleoapele cu asta.
Cum mă șterg?
Tamponezi cu alcool pe sub gene și se dizolvă.
Ține ochii închiși până se întărește!
Trecură două minute. „Deschide ochii”, i-am zis. N-a putut.
Am luat aluatul și i l-am întins lui Imdad peste ochi.
Am umplut orbita
și am pus aluatul în jurul ochiului.
Am făcut asta cu ambii ochi.
Am apăsat tare pe muchii. „Deranjează?”, am întrebat.
Deloc. Mulțumesc.
Bandajează-l tu!
Eu am degetele lipicioase.
Cu plăcere. Punem astea aici...
Dr. Marshall puse vată groasă pe ochii acoperiți cu aluat.
Se lipi.
Ridică-te!
Dr. Marshall acoperi fața și capul cu bandaj de 8 cm.
Lăsați-mi nasul descoperit, să respir!
Sigur că da.
Scuze, o să fie destul de strâns.
Cum e?
„Splendid”, am zis. Parcă fusese operat pe creier.
Cum se simte?
Foarte bine.
Vă felicit pentru o treabă scrupuloasă!
Imdad Khan se ridică și se duse la ușă.
Sfinte Sisoe! Ai văzut? A pus mâna fix pe clanță.
Dr. Marshall nu mai zâmbea.
Imdad mergea normal, chiar iute, pe coridor.
Eram la cinci metri în urma lui. Era ciudat să-l vedem
cu capul enorm, complet bandajat, mergând relaxat...
L-a văzut!
A văzut căruciorul! Incredibil!
Dr. Marshall nu răspunse.
Fața îi era înțepenită de șocul neîncrederii.
Imdad coborî scările fără probleme.
Ignoră balustrada.
Mai mulți oameni urcau. Le vedeți reacția.
Jos s-a îndreptat către ușile exterioare.
Eu și dr. Marshall îl urmăream.
O sută de copii desculți strigau și se îngrămădeau
către omul cu cap alb.
Îi salută ridicând mâinile.
Se duse spre o bicicletă, o încălecă și făcu un opt.
Copiii desculți îl urmau țipând și râzând.
Intră în traficul străzii aglomerate,
mașinile vâjâind pe lângă el în toate direcțiile.
Mergea superb.
L-am privit o clipă.
Apoi a virat și l-am pierdut.
- „Nu pot să cred”, spuse dr. Marshall. - Nu pot să cred.
„Nici eu”, am zis.
Am fost martori la o minune.
În restul zilei am stat cu pacienții.
Seara m-am dus acasă să mă schimb. Am făcut un duș lung, rece.
Am băut whisky cu apă pe verandă, purtând doar un prosop.
La 18:50 am ajuns la Royal Palace Hall.
Spectacolul a durat două ore.
Mi-a plăcut. Jonglerul, îmblânzitorul de șerpi,
înghițitorul de săbii care a împins spada până în stomac.
Ultimul, anunțat de trompete,
Imdad Khan a venit să-și facă numărul.
Au fost aduși spectatori să-l lege la ochi,
apoi a aruncat cuțite pe lângă un băiat și a tras într-o cutie de pe capul lui.
În sfârșit, i s-a pus un butoi metalic pe capul bandajat.
Băiatul i-a pus în mâini un ac și niște ață.
I s-a adus o lupă mare
și, fără ezitare,
a strecurat ața prin ac.
Eram șocat.
În culise, Imdad stătea tăcut pe un scaun,
în timp ce se demachia.
Ești curios, doctore, nu?
„Foarte”, am zis.
Mă uimea din nou părul negru care-i creștea din urechi.
Nu mai văzusem așa ceva.
Am o propunere. Nu sunt scriitor.
Dar, dacă-mi spui cum ai căpătat puterea
de a vedea fără ochi, îmi notez toată povestea.
O să încerc s-o public în British Medical Journal
sau o revistă celebră.
Te-ar ajuta? Să fii cunoscut?
- M-ar ajuta mult. - Perfect!
Folosesc stenografia ca să-mi notez istoricul medical.
Am notat tot ce a spus Imdad, cuvânt cu cuvânt.
O să vă reproduc exact ce a spus.
TOT CE MI-A SPUS IMDAD KHAN ÎN ACEA SEARĂ
(CUVÂNT CU CUVÂNT)
M-am născut în provincia Cașmir, în 1873.
Tata era controlor de bilete în trenuri.
Într-o zi, un scamator a dat un spectacol la școală.
Am fost vrăjit.
După două săptămâni, mi-am luat banii și am fugit cu un circ ambulant.
Se întâmpla în 1886. Aveam 13 ani.
Timp de trei ani
am străbătut Punjabul cu această trupă.
Spre final, eram vedeta spectacolului.
În timpul ăsta strângeam bani,
am ajuns la 3.000 de rupii și ceva.
Auzisem de un celebru yoghin
care avea rara abilitate de a levita.
Atunci când se ruga,
tot trupul i se ridica 45 cm în aer.
Efectul era senzațional.
Mustață?
Am plecat de la circ
și m-am dus într-un orășel de pe malurile Gangelui,
unde se zvonea că stă yoghinul.
Într-o zi, un călător a pomenit un pustnic
întâlnit în apropiere, în jungla cea mai deasă.
Asta m-a convins.
Am închiriat o trăsură cu cal.
În timp ce negociam,
apăru un bărbat care mergea tot într-acolo
și sugeră să împărțim costurile.
Ce noroc fantastic!
Discutând cu însoțitorul, am aflat că era discipolul celebrului yoghin
și că se ducea să-și viziteze maestrul.
Am exclamat:
„Pe el îl caut! Pot să-l întâlnesc?”
Însoțitorul meu mă privi îndelung.
„Imposibil,” zise el.
Apoi refuză să-mi mai răspundă la întrebări.
Dar am reușit să aflu ceva:
ora la care marele yoghin începea meditația.
Însoțitorul meu opri trăsura, coborî și dispăru.
M-am prefăcut că merg mai departe, dar, imediat,
am sărit jos și m-am strecurat pe cărare.
Bărbatul dispăruse deja în junglă.
Am auzit un foșnet.
„Dacă nu e el, e un tigru
și o să fiu atacat, sfâșiat,
făcut bucățele și mâncat.”
El era.
Nu era nici urmă de cărare pe unde mergea bărbatul.
Se strecura printre bambuși înalți
și tot felul de plante.
M-am furișat după el, păstrând cel puțin 100 de metri între noi.
Când îl pierdeam din ochi, adică de multe ori,
mă luam după sunetul pașilor lui.
Timp de jumătate de oră l-am urmat încordat.
Brusc, nu l-am mai auzit pe bărbatul din față.
M-am oprit și am ascultat.
Dintr-o dată, dincolo de desiș,
am văzut o poiană mică și două căsuțe.
Inima îmi bătea tare. Era o baltă lângă căsuța mai apropiată,
cu un covoraș alături, iar deasupra,
un baobab uriaș, cu crengi frumoase, groase, pline de frunze.
Am așteptat în căldura prânzului.
Am așteptat în dogoarea după-amiezii. Când se apropie ora cinci,
mă urcai discret în copac, ascunzându-mă printre frunze.
În sfârșit, marele yoghin ieși
și se așeză pe covoraș!
Toate gesturile lui erau calme și blânde.
Puse palmele pe genunchi
și respiră profund pe nas.
Deja vedeam cum îl cuprinse o strălucire.
Timp de 14 minute a stat nemișcat.
Apoi am văzut cum, fără nicio îndoială,
trupul i se ridică de la pământ.
La 30 cm, la 38, la 45, la 50.
Era la 60 cm deasupra covorașului.
M-am gândit în copac:
„În fața ta e un om care plutește.”
Timp de 46 de minute, pe ceas, corpul lui a rămas suspendat.
Apoi a coborât încetișor pe pământ,
până când fundul i-a atins iar covorașul.
M-am dat jos din copac și am fugit la el.
Marele yoghin se spăla pe mâini și picioare.
„De când ești aici?”, a întrebat.
A aruncat cu o cărămidă în mine așa de tare,
că s-a rupt în două când mi-a lovit tibia.
Încă am cicatricea, vă arăt.
Am avut noroc.
Un mare yoghin n-are voie să arunce cu cărămizi.
Bătrânul era rușinat, plin de remușcări și dezamăgit de sine.
Îmi spuse că nu mă poate lua ca discipol,
dar o să-mi dea câteva lecții ca să se revanșeze după ce m-a atacat,
un atac justificat, de altfel.
Asta a fost în 1890.
Aveam aproape 17 ani.
Ce m-a învățat marele yoghin?
Aflați acum!
Mintea e împrăștiată.
Are o mie de preocupări simultan.
Ce vezi în jur, ce auzi, ce miroși.
La ce te gândești, la ce nu vrei să te gândești.
Trebuie să te concentrezi
ca să vizualizezi un singur lucru, nimic altceva.
Dacă muncești mult, îți poți concentra conștientul
asupra unui singur obiect trei minute și jumătate.
Pentru asta ai nevoie de 20 de ani de pregătire zilnică.
„Douăzeci!”, am strigat.
Douăzeci. Poate și mai mult.
Atât durează de obicei, dacă e să reușești.
O să fiu bătrân atunci!
Variază. Unora le ia zece ani, altora, 30.
Sunt cazuri foarte rare în care o persoană specială
dezvoltă această putere într-un an sau doi,
dar e un caz la un miliard. Nu tu.
E atât de greu să te concentrezi...
Aproape imposibil. Încearcă! Închide ochii și gândește-te la ceva!
Gândește-te la un singur obiect! Vizualizează-l!
În câteva secunde îți zboară gândul.
Apar alte gânduri. E foarte greu.
Astfel grăi înțeleptul yoghin.
Și așa am început exercițiile.
În fiecare seară mă așezam,
închideam ochii și vizualizam cel mai drag om din lume,
fratele meu mai mare, care murise la zece ani, bolnav.
Mă concentram la chipul lui, dar imediat ce mintea mea rătăcea,
mă opream, mă odihneam câteva minute
și încercam iar.
După cinci ani de exerciții
puteam să mă concentrez doar la chipul lui
un minut și jumătate.
Făceam progrese.
Între timp,
am început să câștig bine cu ședințe de spiritism.
M-am născut cu iuțeală de mână,
dar îmi continuam exercițiile.
În fiecare seară, oriunde eram, găseam un loc liniștit
și mă concentram la chipul fratelui meu.
Uneori aprindeam o lumânare și începeam privind flacăra.
Flacăra de lumânare are trei părți:
e galbenă în vârf, mov mai jos și neagră în interior.
Puneam lumânarea la 40 cm de fața mea,
la nivelul ochilor mei,
ca să nu mișc nici măcar un pic mușchii ochilor privind în sus sau jos.
Priveam partea neagră din centru până când totul dispărea în jur.
Apoi închideam ochii
și mă concentram la chipul fratelui meu.
În 1907, când aveam 34 de ani, mă puteam concentra trei minute
fără să-mi fugă mintea la altceva.
Tot atunci am descoperit o altă abilitate,
un sentiment ciudat.
Când închideam ochii și priveam ceva din răsputeri,
cu intensitate,
vedeam conturul acelui obiect.
M-am gândit la ce spusese yoghinul:
„Anumiți oameni sfinți au căpătat o asemenea concentrare,
că vedeau fără să folosească ochii.”
În fiecare seară, după ce făceam exercițiile cu flacăra lumânării,
beam o cafea, apoi mă legam la ochi
și mă așezam pe scaun, încercând să văd fără ochi.
Am început cu cărți de joc.
Le priveam spatele și ghiceam valoarea. Aveam o rată de succes de 60%.
Am cumpărat hărți terestre și maritime și le-am pus pe pereți.
Le priveam legat la ochi cu orele, încercând să citesc textul mărunt.
În fiecare seară, timp de opt ani, am făcut aceste exerciții.
În 1915 puteam citi o carte
în întregime, legat la ochi.
Reușisem!
În sfârșit, aveam puterea asta.
Așa cum știți, a devenit numărul meu.
Publicul e încântat, dar nimeni nu crede că e ceva real.
Chiar și doctorii care mă leagă cât mai profesionist
refuză să creadă că cineva poate să vadă fără ochi.
Uită că poți trimite imagini creierului și altfel.
Imdad Khan tăcu.
Era obosit.
„Cum altfel?”, am întrebat.
Sincer, nu știu.
Altă parte a corpului e cea care vede.
Care parte?
În acea noapte nu am dormit.
Omul ăsta ar fi încurcat savanți din toată lumea.
Era cel mai prețios om în viață.
Trebuia să aflu cum anume, biologic, chimic, magic,
o imagine ajunge la creier fără folosirea ochilor.
Orbii ar putea vedea. Surzii ar putea auzi. Și cine mai știe ce!
„Omul ăsta incredibil nu trebuie ignorat”, mi-am zis.
Am început să transcriu cu grijă tot ce-mi spusese Imdad.
Am scris cinci ore fără oprire.
A doua zi la ora 8:00 terminasem cea mai importantă parte.
Ce ați citit până acum.
M-am întâlnit cu dr. Marshall abia la pauza de ceai.
I-am spus cât am putut de multe.
Mă duc la teatru diseară. Nu-l putem pierde.
Vin cu tine.
La 18:45 ne-am dus la Royal Palace Hall.
Am parcat și am mers pe jos spre teatru.
„Ceva nu e în regulă”, am zis.
Nu era aglomerație, ușile erau închise.
Afișul era la locul lui, dar cineva scrisese pe el...
„Spectacolul de azi a fost anulat.”
Am întrebat un bătrân portar: „Ce s-a întâmplat?”
A murit cineva.
„Cine?”
Dar deja știam.
Omul care vede fără ochi.
„Cum?”, am strigat.
S-a culcat și nu s-a mai trezit.
Se mai întâmplă.
Ne-am întors încet la mașină.
M-am simțit copleșit de durere și furie.
Nu trebuia să-l scap din ochi.
Trebuia să am grijă de el.
Imdad Khan făcea minuni.
Comunicase cu forțe misterioase, de neatins de oamenii de rând.
Acum era mort.
„Asta e”, spuse dr. Marshall.
Asta e.
„Da”, am zis.
„Asta e.”
Asta e o consemnare exactă
a celor două întâlniri cu Imdad Khan.
Ca să vezi...
E foarte interesant!
Ce informație extraordinară!
Mi-ar putea schimba viața.
Informația la care se referea Henry
era că Imdad Khan învățase singur să citească valoarea unei cărți
privindu-i spatele,
iar, cum el era un cartofor necinstit,
Henry își dădu seama că ar putea face avere.
Se duse în cămara valetului
și ceru o lumânare, un sfeșnic și o riglă.
Se duse în dormitor, încuie ușa, trase perdelele și stinse luminile.
Puse lumânarea pe măsuță și-și trase un scaun.
Remarcă cu satisfacție că fitilul era la nivelul ochilor.
Folosind rigla, își așeză fața la 40 cm de lumânare,
așa cum scria în carte.
Imdad Khan vizualiza chipul celei mai dragi persoane,
fratele său decedat, în cazul său.
Henry n-avea frate.
Se hotărî să-și vizualizeze propriul chip.
Henry fixa punctul negru din centrul flăcării
când se întâmplă ceva uimitor.
Mintea i se goli, creierul nu i se mai agita,
parcă tot corpul îi fusese închis
la modul plăcut în acel punct negru de nimic arzând.
Sigur, a durat doar 15 secunde.
După aceea, indiferent unde era,
exersa cu lumânarea de cinci ori pe zi.
Pentru prima oară în viață făcea ceva cu entuziasm
și progresul era remarcabil.
După șase luni,
se putea concentra la chipul său timp de trei minute
fără să fie deranjat de niciun alt gând.
„Eu sunt”, se gândi Henry.
„Eu sunt acel unu la un miliard care poate căpăta puteri extrem de rapid.”
După primul an depășise cinci minute și jumătate.
Venise vremea.
16 SEPTEMBRIE 1959
Sufrageria lui Henry. Miezul nopții.
Tremură de entuziasm. Pentru prima oară pune un teanc de cărți cu fața în jos
și se concentrează la prima.
Inițial vede doar liniile roșii de pe spate,
cel mai banal design de cărți de joc din lume.
Își mută atenția asupra celeilalte fețe a cărții.
Se concentrează la latura invizibilă de dedesubt.
Trec 30 de secunde. Un minut, două, trei.
Henry nu se clintește.
Concentrarea lui e acum absolută.
Vizualizează fața cărții.
Niciun alt gând nu-i intră în minte.
În al patrulea minut se întâmplă ceva.
Lent, magic, dar evident,
un punct negru devine pică, o linie întortocheată devine cinci.
Cinci de pică.
Cu degetele tremurând, ia cartea și o întoarce.
„Am reușit”, spuse.
Henry devine fanatic.
Nu mai iese din casă decât pentru mâncare și băutură.
Toată ziua și chiar și noaptea
stă cu cărțile și un cronometru,
reducând timpul secundă cu secundă.
După șase luni ajunge la 20 de secunde.
După șapte luni, la zece.
Ținta lui e cinci.
Dacă nu citește o carte în cinci secunde,
n-o să dea lovitura în cazinouri.
Cu cât se apropie mai mult de țintă, cu atât e mai greu s-o atingă.
În 4 săptămâni ajunge la nouă secunde.
După încă cinci, la opt.
Munca grea nu-l deranjează.
Lucrează lejer 12 ore fără oprire.
Știe sigur că o să reușească.
Ultimele două secunde îi iau 11 luni.
Dar, într-o sâmbătă...
Cinci secunde. Henry ia cărțile la rând, cronometrându-se mereu.
Cinci secunde.
Cât i-a luat să ajungă aici?
Trei ani și trei luni de efort permanent.
Erau peste 100 de cazinouri în Londra.
Henry era client la zece. Lord's House era preferatul lui.
Era cel mai elegant, într-o superbă vilă în stil georgian.
Bun-venit, dle Sugar!
...spuse bărbatul care nu trebuia să uite nicio față.
Henry urcă scările de marmură până la casier.
Completă un cec pentru 10.000 de lire.
Femei bine hrănite se înghesuiau la ruletă ca niște găini grase la grăunțe.
Bărbați înroșiți și cu trabucuri își numărau jetoanele
cu ochii sclipind lacom.
Ciudat! Pentru prima oară în viață,
Henry privi scârbit bogătașii oribili.
Căută un loc în stânga dealerului, cum te uiți la el,
la o masă de blackjack.
Dealerul luă plăcuța și o băgă într-o fantă.
Era relativ tânăr, cu ochi negri și ten cenușiu.
Nu zâmbea și vorbea doar la nevoie.
Avea mâini foarte subțiri. Putea număra cu degetele.
Făcu un teanc de jetoane de 25 de lire.
Nu trebuia să le numere. Degetele lui nu greșeau.
Îi dădu teancul lui Henry.
Acesta aranjă jetoanele
și privi prima carte din set.
În cinci secunde văzu că e zece. Împinse 200 de lire,
miza maximă acceptată la Lord's House.
Primi zecele. A doua carte era nouă.
Nouăsprezece. Nu mai ceri carte.
Speri că dealerul nu primește 20 sau 21. E un lucru știut.
- Când ajunse la Henry, dealerul spuse... - 19.
...și trecu mai departe. „Stai”, spuse Henry.
Dealerul reveni la el.
Ridică din sprâncene și-l privi calm.
- Mai vreți o carte? - ...întrebă rece.
Doar două cărți nu strică un 19, asul și doiarul.
Doar un idiot cere carte la 19, mai ales cu 200 de lire în joc.
Următoarea carte era vizibilă. Dealerul n-o atinsese.
„Da, mai vreau o carte.” Dealerul ridică din umeri și o întoarse.
Doiarul de treflă ateriză lângă zece și nouă.
- 21. - ...spuse dealerul.
Îl privi din nou pe Henry
mut, atent, uimit.
Henry îl tulburase. Rareori cerea cineva carte la 19.
El o făcuse cu un calm și o siguranță
dezarmante și câștigase.
Henry surprinse privirea dealerului și-și înțelese greșeala.
Atrăsese atenția. „Scuzați-mă!”
Nu trebuia s-o mai facă.
Trebuia să fie atent, ba chiar să și piardă uneori.
Jocul continuă.
Henry avea un avantaj colosal
și-i era greu să se limiteze la sume rezonabile.
Într-o oră făcuse 30.000.
Atunci se opri.
Putea să facă lejer un milion.
Mulțumesc.
Henry putea să facă bani
mai repede decât oricine altcineva.
Interesant!
Dacă ar fi fost o poveste inventată,
ar fi fost nevoie
să inventez un final surprinzător și pasionant.
Ceva dramatic, ciudat.
De exemplu, Henry se putea duce acasă să numere banii.
Poate că brusc începe să se simtă rău.
Are o durere în piept.
Se hotărăște să se culce. Se dezbracă.
Se duce dezbrăcat spre pijama.
Trece pe lângă o oglindă și se oprește.
Din obișnuință, începe să se concentreze.
Deodată vede prin propria piele.
Ca o radiografie, dar mai bine. Vede tot.
Artere, vene, sângele curgând prin el.
Ficat, rinichi, intestine. Își vede inima bătând.
Se uită în punctul unde-l doare
și vede o umflătură într-o venă care duce spre inimă, în dreapta.
Un cheag. La început pare că stă pe loc.
Apoi se mișcă. E o mișcare infimă, cam un milimetru.
Sângele împinge și trece pe lângă cheag, iar cheagul se mișcă iar.
Sare în față cam un centimetru. Henry privește îngrozit.
Știe că un cheag mare, desprins, care străbate vena,
o să ajungă la inimă.
E pe cale să moară.
Un final reușit de ficțiune, dar asta nu e ficțiune.
E o poveste reală.
Singurul lucru fals e numele. Nu-l cheamă Henry Sugar.
Numele lui încă trebuie protejat.
În rest, e o poveste adevărată.
De asta trebuie să aibă un final adevărat.
Iată ce s-a întâmplat!
Henry se plimbă o oră. Seara era răcoroasă, plăcută.
Orașul era încă treaz.
Simțea teancul de bancnote în buzunarul hainei.
Îl mângâie ușor.
Mulți bani pentru o oră de muncă!
Dar era derutat.
Nu înțelegea de ce nu era încântat de acest succes uriaș.
Dacă s-ar fi întâmplat înainte să facă yoga,
ar fi înnebunit de bucurie,
ar fi sărbătorit într-un club.
Dar Henry nu era bucuros.
Era trist.
La fiecare joc știa că o să câștige.
Nu existau emoții, suspans, pericol.
Știa că poate străbate lumea făcând milioane.
Dar avea să fie distractiv?
Încă ceva! Nu era cumva posibil ca procesul obținerii puterilor de yoga
să-i fi schimbat în totalitate perspectiva asupra vieții?
Era posibil.
A doua zi, s-a trezit târziu, s-a dat jos din pat,
a văzut grămada de bani de pe măsuță
și nu i-a mai vrut.
Hei!
Bună dimineața! Pentru dumneavoastră. Sunt cadou.
Ce anume?
Băgați-i în buzunar!
Bine.
Ce-i asta?
Bani.
Păstrați-i!
Haide...
Sună soneria.
Ce credeți că faceți?
Scuze pentru aglomerație. Am dat niște bani.
- Ați stârnit o revoltă! - Doar am dat bani.
N-o mai fac. O să plece repede.
Polițistul luă mâna din șold, avea 50 de lire în ea.
- Ați prins una. - E o probă. De unde sunt banii?
I-am câștigat la blackjack. Am fost foarte norocos.
Henry îi spuse numele clubului, polițistul îl notă.
O să vă confirme.
Polițistul lăsă carnetul. Nu-mi pasă.
- Nu? - Deloc.
Ba chiar vă cred,
dar asta nu vă scuză comportamentul.
N-am făcut nimic ilegal, nu?
Ilegal?
Ești idiot!
Dacă ai norocul să câștigi atâția bani
și vrei să-i dai, nu-i arunci pe geam.
Îi dai undeva unde pot ajuta. La un spital, la un orfelinat.
Sunt peste tot spitale și orfelinate
care n-au bani pentru cadourile de Crăciun ale copiilor.
Și vine un idiot răzgâiat
care nu știe cum e să n-ai de niciunele
și aruncă banii în stradă!
Polițistul coborî furios scările și plecă.
Henry înțepenise.
Cuvintele și furia cu care fuseseră rostite
îl loviseră în plin.
Îi era rușine.
Groaznic sentiment!
Apoi, deodată,
Henry simți un curent electric care-i străbătea corpul
și îi veni o idee care avea să schimbe totul.
Începu să se plimbe agitat,
bifând pașii care transformau ideea în realitate.
Unu. O să câștig o sumă foarte mare
în fiecare zi a vieții, de acum înainte.
Doi. Nu merg la același cazinou mai des de o dată la șase luni.
Trei. Nu câștig prea mulți bani deodată.
Limita mea e de 50.000 de lire pe seară.
Patru. 50.000 de lire pe seară, 365 de zile pe an.
Asta înseamnă 18,25 de milioane de lire.
Cinci. Nu stau pe loc.
Nu petrec mai mult de trei nopți într-un oraș.
Londra, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Ciudad de Mexico, Buenos Aires, Nassau.
Șase. Cu banii înființez spitale și orfelinate în toată lumea.
Pare un vis penibil și sentimental,
dar îl pot transforma în realitate.
Nu cred că o să fie penibil, ci de-a dreptul fantastic.
Șapte. Îmi trebuie un partener care să primească banii
și să-i trimită unde trebuie.
Cineva în care să am totală încredere.
John Winston, contabilul lui Henry. Fusese și al tatălui său.
Tatăl lui John fusese contabilul bunicului lui Henry.
Poți fi cel mai bogat om din lume.
Nu vreau să fiu cel mai bogat om.
Nu pot lucra în Anglia. Fiscul o să ia tot.
Mă mut în Elveția. Dar nu mâine.
Am responsabilități, nu ca tine.
Discut cu familia, îmi anunț partenerii.
Îmi vând casa, caut alta în Elveția,
iau copiii de la școală... Astea durează.
După un an, Henry îi trimisese 120 de milioane de lire
lui John Winston, la Lausanne.
Banii erau virați unei companii elvețiene, Winston Sugar SRL.
Doar John și Henry le cunoșteau proveniența
și destinația.
Luni veneau cei mai mulți,
fiindcă erau câștigurile din weekend, când băncile nu lucrau.
Se deplasa foarte rapid,
își schimba identitatea de câteva ori săptămânal.
Deseori, John știa unde e Henry
doar după adresa băncii expeditoare. Era fantastic.
Henry a murit anul trecut, la 63 de ani, de embolie pulmonară.
Și-a văzut moartea cu ochii, la propriu, dar a fost liniștit.
Și-a urmat planul peste 20 de ani.
A făcut 644 de milioane de lire.
A lăsat 21 de spitale
de pediatrie și orfelinate în toată lumea,
administrate și finanțate de la Lausanne de echipa lui John Winston.
Opera lui era încheiată.
De unde știu toate astea? Bună întrebare! O să vă spun.
După moartea lui Henry, John Winston m-a sunat din Elveția.
S-a prezentat
drept șeful companiei Winston Sugar SRL
și m-a rugat să vin la Lausanne
să scriu un scurt istoric al organizației.
Nu știu de ce m-a ales.
Probabil că a tras la sorți dintr-o listă de scriitori.
Avea să mă plătească bine, adăugând:
„Un om remarcabil a murit de curând,
pe nume Henry Sugar.
Oamenii ar trebui să știe ce a făcut pentru lumea asta.”
În ignoranța mea, am întrebat
dacă povestea era destul de interesantă ca să fie scrisă.
Asta l-a enervat pe John Winston. Poate l-a și jignit.
În cinci minute
mi-a spus secretul carierei lui Henry Sugar.
Nu mai era secret.
Henry murise și nu avea să mai calce prin vreun cazinou.
„Vin”, am spus.
La Lausanne i-am cunoscut pe John Winston
și pe Max Engelman,
un celebru machior care îl însoțea pe Henry
și-l deghiza, ascunzându-i identitatea.
Moartea lui Henry îi îndurerase. Pe Max mai mult decât pe John.
L-am iubit. A fost un om minunat.
John Winston mi-a arătat caietul de exerciții
scris de Z.Z. Chatterjee în Calcutta, în 1935.
L-am copiat cuvânt cu cuvânt. „Încă o întrebare”, am zis...
„Îi tot spui Henry Sugar, dar mi-ai spus că nu-l chema așa.
Nu vrei să spun în poveste cine era cu adevărat?”
- Nu. - ...spuse John.
Am promis să nu-i dezvăluim identitatea.
Probabil că o să se afle până la urmă.
Provenea dintr-o familie cunoscută, dar aș aprecia dacă n-ai încerca să afli.
Spune-i „dl Henry Sugar”.
Și așa am făcut.
Această povestire a fost scrisă de Roald Dahl
în căsuța de scris de la Gipsy House, în Great Missenden, Buckinghamshire,
între februarie și decembrie 1976.
Subtitrarea: Robert Ciubotaru