Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hm. Igen. Nos, itt vagyunk a kunyhóban, ahol írni szoktam. Már harminc éve élek
ebben a kunyhóban.
Fontos, hogy öh... megbizonyosodjak róla, mielőtt hozzákezdek, hogy minden megvan,
ami kell. Öh, természetesen kell cigaretta, egy kis kávé, csokoládé.
És mindig ellenőrzöm, hogy a ceruzám hegyes-e. Hat ceruza van nálam. Aztán
letakarítom az írótáblát. Tele van radírdarabbal. Így. És aztán végre
hozzálátok.
Tudják... általában szükség van javításra.
Igen. És akkor kezdődik a munka... Ez öh...
Henry Sugar 41 éves volt, nőtlen és gazdag. Gazdag volt, mert volt egy gazdag
apja, aki már meghalt. Nőtlen volt, mert túl önző volt, hogy megossza a pénzét egy
feleséggel. 188 centiméter magas volt, és talán nem annyira jóképű, mint hitte. Nagy
figyelmet szentelt a ruháinak. Egy drága szabónál készíttetett öltönyt, egy
ingszabónál inget, és egy suszternél cipőt. A fodrásza tíz naponta
megigazította a frizuráját, és ugyanakkor járt manikűröshöz is. Egy
Ferrarival közlekedett, ami majdnem annyiba került, mint egy vidéki ház.
Minden barátja gazdag volt, és egy napot sem dolgozott életében. Olyan férfiakat,
mint ő, világszerte látni hínár módjára sodródni. Nem különösebben rossz emberek,
de azért nem is jó emberek. Csupán a dekoráció részei. A Henry-féle gazdag
embereknek van egy különös közös vonásuk: a vágy, hogy még gazdagabbak legyenek. A
tízmillió sosem elég. A húszmillió sem az. Szenvednek a pénz iránti
csillapíthatatlan vágytól és a félelemtől, hogy egy nap nincstelenként
ébrednek. Különböző módszerek segítségével növelik a vagyonukat. Van,
aki részvényeket vesz, és nézi, hogy ingadoznak. Más földet, műremeket vagy
gyémántot. Van, aki rulettezik, blackjackezik vagy lovizik. És van, aki
bármire fogadna. Henry Sugar közéjük tartozott, és kicsit sem állt távol tőle,
hogy csaljon.
Egy nyári hétvégén vidékre kocsikázott, hogy Sir William W.-nál vendégeskedjen. A
ház bámulatos volt, akárcsak a birtok, de amikor Henry megérkezett, azon
a szombaton, már esett. A házigazda és a többi vendég játékokkal töltötte a
délutánt, míg Henry komoran figyelte az ablaknak csapódó esőcseppeket.
Henry kivonult a társalgóból a hallba. Céltalanul bolyongott a házban, aztán
végül megérkezett a könyvtárba.
Sir William apja híres könyvgyűjtő volt, és a hatalmas szoba mind a négy
falát gyönyörű, antik, bőrkötéses könyvek borították. Henry Sugart nem érdekelték.
Csak detektív- és rémregényeket olvasott, amiket nem talált. Épp távozni készült,
amikor megakadt a szeme valami egészen máson. Olyan vékony volt, hogy nem vette
volna észre, ha nem lóg ki egy kicsit a többi könyv közül. Levette a polcról. Egy
egyszerű füzet volt, mint amilyet a gyerekek használnak az iskolákban. A
sötétkék borítóra nem írtak semmit. Az első oldalon fekete tintával és
gyöngybetűkkel az állt...
IMDAD KHAN: A férfi, aki a szeme nélkül is lát
Különös. Furcsa. Ez meg mi? Leült egy karosszékbe, és olvasni kezdte az
elejétől. Henry a következőket olvasta a kis kék füzetben.
A nevem Z. Z. Chatterjee. Az Urak és Hölgyek Kórház fősebésze vagyok. 1935.
December 2-án reggel épp a pihenőben ittam egy csésze teát. Három orvos volt
még velem: dr. Marshall, dr. Mitra és dr. Macfarlane. Kopogtak az ajtón. Jöjjön be!
– mondtam.
Elnézést! Kérhetnék egy szívességet?
Ez egy orvosi szoba – mondtam.
Igen, tudom. És restellem, hogy csak így berontok, de szeretnék valami érdekeset
mutatni önöknek.
Mind bosszúsak voltunk, és nem mondtunk semmit.
Uraim, nekem nincs szükségem a szememre, hogy lássak.
Alacsony férfi volt, 60 év körül. Fehér bajsza volt, és gubancos fekete szőr nőtt
a füléből.
Beköthetik a fejem akár 50 tekercs gézzel, és még úgy is fel tudnék olvasni
egy könyvet.
Teljesen komolynak tűnt. Kezdett felébredni bennem a kíváncsiság. Fáradjon
be!
Na jól van. Hány ujját mutatja dr. Marshall?
Hetet.
Na és most?
- Kilencet. - Na és most?
Hármat.
- Na és most? - Megint hármat.
És most?
Egyet sem.
Hm. Mi a trükk?
Nincsen trükk. Több év gyakorlás eredménye ez a képesség.
Miféle gyakorlás?
Ne haragudjon, uram, de az magánügy.
Mit tehetünk önért?
Egy vándorszínház tagja vagyok. Ma érkeztünk Kolkatába. Ma este lesz az első
fellépésünk a Royal Palace Hallban. A műsorban én vagyok „Imdad Khan, a férfi,
aki a szeme nélkül is lát.” Valahányszor egy új városba érkezünk,
elmegyek a legnagyobb kórházba, és megkérem az orvosokat, hogy a lehető
legalaposabban kössék be a szemem. Fontos, hogy orvosok kössék be, különben még azt
hiszik az emberek, hogy csalok. Aztán kimegyek az utcára, és valami veszélyest
teszek.
A kollégáimra néztem. Dr. Mitrát és dr. Macfarlane-t várták a betegek. Mehetnek!
De Marshall azt mondta:
Miért ne? De akkor legyünk alaposak, és gondoskodjunk róla, hogy semmit se lásson!
Végtelenül kedvesek. Tegyenek, amit akarnak!
A kötés előtt – mondtam Marshallnak – tegyünk valami puhát és szilárdat a
szemére!
Tésztát?
Tökéletes! Hozzon a kórházi pékségből, amíg én lezárom a szemhéját! Elvezettem
Imdad Khant a hosszú folyosón a műtőbe. Feküdjön oda, kérem! Kivettem egy kis üveg
kollódiumot a szekrényből. Le fogom ragasztani ezzel a szemhéját.
Hogy távolítom el később?
Cseppentsen óvatosan egy kis alkoholt a szempillája alá, az feloldja. Kérem,
tartsa csukva a szemét, amíg megköt! Eltelt két perc. Nyissa ki a szemét! –
mondtam. De nem tudta. Fogtam egy darabot a tésztából, és Imdad Khan egyik szemére
nyomtam. Betömtem a teljes szemgödröt... hozzátapadt a körülötte lévő bőrhöz. A
másik szemnél szintén. Erősen lenyomtam a széleket. Nem túl kellemetlen, ugye? –
- kérdeztem. - Nem, dehogy. Köszönöm.
Maga kösse be! – mondtam Marshallnak. – Nekem ragadnak az ujjaim.
Örömmel. Először idetesszük ezeket...
Egy-egy vastag vattapamacsot tett a tésztával borított szemekre. Odatapadtak.
Üljön fel, kérem!
Dr. Marshall többször körbetekerte a férfi fejét kötszerrel.
Az orromat hagyja szabadon, hogy kapjak levegőt!
Hogyne. Elnézést kérek, de ez egy kicsit szoros lesz.
Így milyen?
Csodás! – mondtam. – Olyan, mint aki szörnyű agyműtéten esett át.
Milyennek találja?
Egyszerűen kitűnő! Elismerésem, amiért ilyen alapos munkát végeztek.
Felállt, és egyenesen az ajtóhoz sétált.
Szent ég! Látta ezt? A kilincsre tette a kezét! Dr. Marshall elkomolyodott. Imdad
Khan fürgén sétált végig a kórházi folyosón. Mi öt méterre lemaradva
követtük. Különös volt látni, ahogy ez a férfi a hatalmas fehér kötéssel a fején
békésen... Látta! – kiáltottam. Látta a kocsit, egyszerűen hihetetlen! Dr.
Marshall nem válaszolt. Az arca megkeményedett a döbbenettől.
Imdad Khan a lépcsőhöz ért, és gond nélkül lement rajta, még a korlátot sem
fogta. Volt, aki épp feljött, láthatják, hogy reagáltak.
A lépcső alján befordult, és kiment az utcára. Dr. Marshall-lal követtük.
Az udvaron, vagy száz mezítlábas gyerek várakozott, kiabálva a fehér fejű látogató
felé indultak. A keze felemelésével köszöntötte őket. Odament egy biciklihez,
ráült, és leírt vele egy nyolcast az udvaron. A mezítlábas gyerekek ujjongva,
nevetve követték. Kihajtott a zsúfolt utcára a kaotikus forgalomba, ahol dudáló,
száguldozó autók hajtottak el mellette. Kitűnően tekert. Egy percig
szemmel tartottuk. Aztán eltűnt a sarkon. Nem tudom elhinni – mondta dr. Marshall.
Egyszerűen nem tudom elhinni.
Ahogy én sem. – mondtam. Azt hiszem, csodát láttunk.
A nap hátralevő részében a betegekkel voltam. Este hat órakor hazavezettem, hogy
átöltözzek. Vettem egy hideg zuhanyt. Ittam egy whiskyt és egy üdítőt a verandán
egy szál törölközőben. Tíz perccel hét előtt megérkeztem a Royal Palace Hallba. A
műsor kétórás volt. Meglepő, de tetszett. A zsonglőr, a kígyóbűvölő, a tűznyelő és a
kardnyelő, aki ledugott egy kardot a torkán. Végül, hatalmas trombitafanfár
közepette, barátunk a színpadra lépett. A közönség tagjai sálakkal beköthették a
szemét, mielőtt késeket dobált volna egy kisfiú köré, és pisztollyal lelőtt volna a
fejéről egy konzervdobozt.
Aztán végül egy fémhordót tettek a már bekötözött fejére. A fiú egy tűt tett az
egyik kezébe, a másikba pedig egy cérnaszálat. Egy hatalmas nagyítót
helyeztek Imdad Khan elé, és... a legkisebb hiba nélkül átfűzte a cérnát a tű fokán.
Szóhoz sem jutottam.
A színfalak mögött Imdad Khan csendben ült egy sámlin, és épp letörölte a sminkjét.
Kíváncsi, doktor úr, jól gondolom?
Rendkívül. – mondtam. Ismét megdöbbentett a különösen dús fekete szőrcsomó, ami a
füléből nőtt. Még nem láttam ehhez foghatót egy emberen sem. Van egy
ajánlatom. Nem vagyok hivatásos író, de ha elmondja nekem, hogy pontosan hogy tett
szert a képességre, hogy a szeme nélkül is lát, leírom, amilyen hűen csak tudom,
aztán begépelem, és megjelentetem a British Medical Journalban vagy egy híres
magazinban. Ez segítene? Hogy ismert legyen?
Nagyon sokat segítene.
Csodás! Gyorsírással szoktam kórtörténeteket jegyzetelni. Úgy hiszem,
mindent leírtam, amit Imdad Khan aznap este mondott. Úgy adom most át, ahogy ő
elmesélte.
Minden, amit Imdad Khan aznap este mondott
Kasmír államban születtem 1873-ban. Az apám jegyellenőr volt az állami vasútnál.
Egy napon előadást tartott az iskolánkban egy bűvész. Megigézett. Két héttel később
fogtam minden pénzem, és megszöktem, hogy vándorszínészekhez csatlakozzak, 1886-ban,
13 évesen. Három évig együtt utaztam velük. Bejártuk Pandzsábot. A végén már én
voltam a húzónév. Ez idő alatt... öh... gyűjtöttem a pénzt, és öh... sikerült
összespórolni 3000 rúpiát. Akkoriban hallottam egy nagyszerű, híres jógiról,
aki szert tett a lebegés képességére. Azt mondták, hogy amikor imádkozott, a teste
elhagyta a talajt, és felemelkedett 45 centire. Ha más nem is, de hatásos volt.
Bajusz?
Ó!
-Ühüm. - Otthagytam a társulatot, és elmentem a
kis városba... a Gangesz partján, ahol a szóbeszéd szerint a jógi élt. Egy nap
meghallottam, hogy egy utazó találkozott egy remetével nem túl messze, a legsűrűbb
dzsungelben, egyedül. Több nem is kellett. Öh... Béreltem egy lovat és egy kocsit.
Miközben tárgyaltam, odajött egy férfi, és azt mondta, ő is arrafelé megy.
Javasoltam, menjünk együtt, és felezzük a költséget. Nos, tényleg nagy szerencsém
volt. Az úti társammal való beszélgetés közben kiderült, hogy a nagy jógi
tanítványa, aki éppen úton van, hogy meglátogassa a mesterét. Felkiáltottam: Ő
a férfi, akit keresek! Megismerhetem? Az úti társam hosszasan figyelt.
Sajnos lehetetlen. – mondta. Onnantól kezdve... egy kérdésemre sem válaszolt, de
így is... sikerült megtudnom valamit: azt, hogy a nagy jógi mikor kezdi a napi
meditációt. Jelzett, hogy állítsák meg a kocsit, leszállt, és eltűnt. Úgy tettem,
mintha továbbmennék, de a sarkon leugrottam, és visszaosontam az út mentén.
A férfi azonban már eltűnt a dzsungelban. Hallottam valamit a bozótban. Ha ez nem ő
– gondoltam –, akkor egy tigris, ami mindjárt rám fog ugrani, darabokra tép, és
felfalja a véres kis húscafatjaimat. Ő volt az.
Csapásra semmi sem emlékeztetett ott, ahol a férfi haladt. Magas bambuszok és
mindenféle súlyos növény között tört utat magának. Utána lopództam, nagyon
csendesen, legalább száz métert hagyva közöttünk. Ha szem elől tévesztettem, ami
gyakran előfordult, a léptei hangja alapján tudtam követni. Fél órán át
folytattuk ezt a feszült kergetőzést, aztán hirtelen nem hallottam már magam
előtt a férfit. Megálltam, és füleltem.
A sűrű bozóton keresztül megláttam egy kis tisztást és két apró kunyhót. A szívem
kihagyott. A közelebbi kunyhó mellett volt egy kis itató, mellette imaszőnyeg,
felette hatalmas baobabfa gyönyörű, vastag, leveles ágakkal.
Vártam a tikkasztó, déli hőségben. Vártam a délutáni, nehéz, párás hőségben, majd
ahogy közeledett az öt óra, felmásztam egy fára, és elbújtam a levelek között. A
jógi kijött a kunyhójából, és keresztbe tett lábbal leült a szőnyegre. Minden
mozdulata nyugodt és finom volt. A tenyerét a térdére helyezte, és mély
levegőt vett az orrlyukán át. Szinte azonnal láttam, hogy valamiféle fényesség
olvad rá. 14 percig... mozdulatlan maradt ebben a pózban, aztán... ahogy figyeltem,
láttam... — ebben biztos vagyok —, hogy a teste elemelkedett a földtől.
30 Centi. 38. 45. 50. 60 Centivel a szőnyeg felett. Odafent a fán azt mondtam
magamnak: „Itt van előttem egy férfi, aki a levegőben ül.” Az órám szerint 46 percig
lebegett a teste a levegőben. Aztán lassan visszaereszkedett, és a feneke
ismét a szőnyegen pihent. Lemásztam a fáról, és odarohantam hozzá. A jógi a
kezét és a lábát mosta egy tálban. Mióta vagy itt? – kérdezte élesen. Felkapott egy
követ, és olyan erősen hozzám vágta, hogy kettétört, amikor eltalált a térdem alatt.
Még megvan a seb, megmutatom.
De pont ez volt a szerencsém. A nagy jóginak nem szabadna kijönni a sodrából.
Az öregember szégyellte magát, bánta tettét, és nagyot csalódott önmagában. Azt
mondta nekem, hogy bár nem fogadhat a tanítványául, nem hivatalosan ellát néhány
instrukcióval, hogy kiengeszteljen, amiért megtámadott, Pedig teljesen
megérdemeltem. Ez 1890-ben volt. Majdnem 17 éves voltam.
És hogy mik voltak a jógi instrukciói? Hát ezek.
Az elme egy szétszórt szerv. Egyszerre több ezer különböző dologgal foglalkozik.
Azzal, amit látunk. Azzal, amit hallunk és szaglunk. Azzal, amire gondolunk. Amire
próbálunk nem gondolni. Meg kell tanulnod úgy összpontosítani az elméd, hogy képessé
válj elképzelni egy dolgot, azon kívül semmi mást. Ha elég keményen dolgozol
ezen, a tudatos elméddel képes leszel egy tárgyra összpontosítani körülbelül három
és fél percig. Ehhez úgy húsz évnyi kitartó, folyamatos, napi gyakorlás kell.
Húsz év? – kiáltottam.
Igen, húsz. Lehet több is, de általában húsz évre van szükség, ha
egyáltalán sikerül.
Addigra öregember leszek.
Változó. Van, akinek 10 év kell, másnak 30. Rendkívül ritka esetekben jön egy
különleges ember, aki egy-két év alatt kifejleszti a képességet, de ő egy a
milliárdból. Nem te.
Tényleg annyira nehéz összpontosítani az elménkkel ...?
Szinte lehetetlen. Próbáld csak meg! Csukd be a szemed, és gondolj valamire!
Gondolj csak egy tárgyra! Képzeld el! Lásd magad előtt! Pár másodperc múlva
elkalandozol. Más gondolataid lesznek. Ez nehéz feladat. Így szólt a nagy, bölcs,
vén jógi.
És így kezdtem meg a gyakorlataimat. Minden este leültem, becsuktam a szemem,
és elképzeltem a személyt, akit a legjobban szerettem: a bátyámat. 10 évesen
halt meg vérbetegségben. Próbáltam az arcára koncentrálni, és amint
elkalandoztam, abbahagytam a gyakorlatot, pihentem néhány percig, majd
újrapróbáltam. Öt év gyakorlás után sikerült elérnem, hogy kizárólag a bátyám
arcára koncentráljak másfél percig. Vagyis haladtam.
Eközben pénzt kerestem azzal, hogy bűvészelőadásokat tartottam. Alapvetően jó
a kézügyességem. De sosem feledkeztem meg a gyakorlataimról. Esténként, bárhol
voltam, kényelembe helyeztem magam egy csendes helyen, és a bátyám arcára
összpontosítottam. Olykor gyertyát gyújtottam, és azzal kezdtem, hogy a
lángot figyeltem. A gyertyalángnak, mint tudják, három különböző része van: a sárga
felül, a mályva alatta, és a fekete középen. A gyertyát az arcomtól 40 centire
helyeztem. Úgy, hogy egyvonalban legyen a szememmel, és kicsit se kelljen mozdítanom
a szemizmaimat azzal, hogy fel vagy lenézek. A fekete részt bámultam, középen,
amíg minden más el nem tűnt. Majd becsuktam a szemem... és a bátyám arcára
koncentráltam.
1907-Ben, amikor 34 éves voltam, már három percig tudtam koncentrálni anélkül, hogy
elkalandoztam volna. Akkoriban fedeztem fel egy apró képességet is. Volt egy...
furcsa érzésem, hogy amikor becsukom a szemem, és erősen figyelek valamit, nagy
intenzitással, látom magam előtt a tárgy körvonalát. Eszembe jutott, amit a vén
jógi mondott: „Bizonyos szent emberek, olyan kitűnően tudtak koncentrálni... hogy a
szemük nélkül is tudtak látni.”
Esténkánt, miután... befejeztem a gyakorlatot a gyertyával... ittam egy csésze
kávét, majd bekötöttem a szemem, és próbáltam a szemem nélkül látni. Egy pakli
kártyával kezdtem. Megnéztem a hátlapot, megtippeltem az értéket, és 10-ből hatot
eltaláltam. Később vettem mindenféle térképet, és kitűztem a falra. Órákat
töltöttem azzal, hogy bekötött szemmel próbáltam elolvasni a földrajzi neveket. A
következő nyolc évben minden este végeztem ilyen gyakorlatokat. 1915-re
képessé váltam elolvasni egy könyvet bekötött szemmel. Sikerült. Végre megvolt
a képesség. És mint tudja, erről szól a teljes műsorom. A közönség imádta, de
senki sem hitte el, hogy nem csalás. Még most sem. Még az orvosok sem, akik oly
mesterien kötik be a szemem, ők sem hiszik el, hogy valaki láthat a szeme
nélkül. Pedig más módon is lehet képeket küldeni az agynak.
Imdad Khan elhallgatott. Fáradt volt. Milyen módon? – kérdeztem.
Hogy őszinte legyek, nem tudom.
A látást egy másik testrészünk végzi.
Melyik?
Aznap nem feküdtem le. Ettől a férfitól a tudósok szaltóznának örömükben. Ő lehet a
legértékesebb ember. Rá kellett jönnöm, pontosan hogy lehet biológiailag,
kémiailag vagy varázslattal képet küldeni az agynak a szemünk nélkül. A vakok újra
láthatnak. A süketek halhatnak, és a többi. Ezzel a férfival foglalkozni kell.
– gondoltam. Elkezdtem precízen átírni mindazt, amit Imdad Khan akkor mondott. Öt
órán át írtam szünet nélkül.
Reggel nyolcra, mikor indulnom kellett a kórházba, befejeztem a legfontosabb részt:
azt, amit most olvastak. Dr. Marshallal a rövid teaszünetben találkoztam. Elmondtam
neki, amit tudtam tíz perc alatt. Ma visszamegyek a színházba – mondtam. Nem
veszíthetjük el.
Magával megyek.
Háromnegyed hétkor elmentünk a Royal Palace Hallba. Leparkoltam, és a
színházhoz sétáltunk. Valami nem stimmel – mondtam. Nem volt tömeg az épület előtt,
zárva volt. A műsort hirdető plakát még a helyén volt, de fekete festékkel ráírták...
„A ma esti előadás elmarad.”
Megkérdeztem egy idős portást: Mi történt?
Valaki meghalt.
Ki? De már tudtam a választ.
A férfi, aki a szeme nélkül is lát.
Hogyan? – kiáltottam.
Lefeküdt aludni, és nem ébredt fel. Megesik az ilyesmi.
Visszamentünk a kocsihoz.
Hatalmas gyász és harag lett úrrá rajtam. Nem lett volna szabad levennem
róla a szemem. Gondoskodnom kellett volna róla. Imdad Khan csodatevő volt.
Rejtélyes erőkkel állt kapcsolatban, amik számunkra elérhetetlenek. És most meghalt.
Ennyi volt – mondta Marshall.
Ennyi volt.
Igen – feleltem. Ennyi volt.
Ez az igazság arról, ami az Imdad Khannal való találkozásaimkor történt.
Lám, lám, lám. Hát ez aztán rendkívül érdekes. Hiszen ez fantasztikus
információ. Megváltozhat az életem.
Az információ, amiről Henry beszélt, az volt, hogy Imdad Khan képessé vált a
hátlapján keresztül megmondani egy kártya értékét. És, mivel becstelen
szerencsejátékos volt, rögtön felismerte, hogy ezzel egy vagyont kereshet. Lement a
lépcsőn a kamrához, és kért egy gyertyát, egy gyertyatartót és egy
vonalzót. Felvitte őket a szobájába, behúzta a függönyt, és lekapcsolta a
lámpát. Letette a gyertyát az öltözőasztalra, és leült. Elégedetten
látta, hogy a kanóc pont egyvonalban volt a szemével. A vonalzóval az arcától
40 centiméterre helyezte a gyertyát, ahogyan azt írták. Imdad Khan annak az
arcát képzelte el, akit a legjobban szeretett, az esetében ez a halott bátyja
volt. Henrynek nem volt bátyja. Úgy döntött, hogy inkább a saját arcát képzeli
Ahogy Henry a fekete részt figyelte a gyertyaláng közepén, egy rendkívüli dolog
történt: a tudata teljesen kiürült, az agya lecsillapodott. És egyszer csak úgy
érezte, mintha az egész testét kellemesen körülölelné a lángoló semmivel teli fekete
kis részecske. Ez csupán 15 másodpercig tartott. De onnantól kezdve, bárhol is
volt és bármit is csinált, mindennap ötször gyakorolt a gyertyával. Életében
először vetette bele magát valamibe őszinte lelkesedéssel, és bámulatos
eredményeket ért el. Hat hónap után képes volt csak a saját arcára összpontosítani
nem kevesebb, mint három percig anélkül, hogy másra gondolt volna.
Én vagyok – gondolta. Az egy a milliárdból, aki hihetetlen sebességgel
tehet szert képességekre. Az első év végére meghaladta az öt és fél percet.
Eljött az idő.
Henry lakásának nappalija. Éjfél. Henry reszketett az izgalomtól, ahogy letett
maga elé egy paklit lefordítva, és koncentrálni kezdett a felső lapra.
Először nem látott mást, csak a szokásos, vékony piros vonalakat a hátlapon. Talán a
leggyakoribb hátlapminta a világon. Majd a minta helyett elkezdett a kártya másik
oldalára összpontosítani. Erősen koncentrált a láthatatlanra, ami... a kártya
alatt volt. Eltelt fél perc. Egy perc. Két perc. Három perc. Henry meg sem moccant.
A fejlett koncentrációja megtörhetetlen volt. Elképzelte a kártya másik oldalát.
Más gondolatnak tilos volt a fejébe férkőzni. A negyedik percben történt
valami. Lassan, varázslatosan, de jól kivehetően: egy fekete foltból pikk lett,
egy tekergő firkából ötös. A pikk ötös! Remegő ujjakkal felemelte a lapot.
Megfordította. Sikerült! – mondta. Henry megszállott lett. Nem hagyta el a lakását.
Csak hogy ételt vegyen.
Egész nap, gyakran még éjszaka is a pakli felett görnyedt egy stopperórával,
és másodpercenként csökkentette az idejét. Egy hónap után csak másfél perc kellett,
hat hónap után 20 másodperc, újabb hat után 10. A cél öt volt. Tudta, hogy ha nem
tud öt másodperc alatt átlátni a kártyákon, nem tudja majd kijátszani a
kaszinókat. Minél közelebb került a célhoz, annál nehezebb volt elérni. Négy
hétbe telt elérni a kilenc másodpercet, újabb ötbe a nyolcat. Ekkor már nem
zavarta a kemény munka, képes volt 12 órán át dolgozni egyhuzamban. Teljesen biztos
volt benne, hogy elérni a célját. Az utolsó kettőhöz 11 hónap kellett. De egy
szombat délutánon...
Öt másodperc! Henry minden egyes kártyánál lemérte magát. Öt másodperc. Öt
másodperc. Öt másodperc. És mennyi idő volt, amíg ezt elérte? Három év, három
hónap, szünet nélkül.
Több mint száz legális kaszinó volt Londonban, Henry nem kevesebb, mint tíznek
volt tagja. A Lordok Háza volt a kedvence. Az volt a legkiválóbb egy pompás
György korabeli bérházban.
Jó estét, Mr. Sugar!
Mondta, akinek az volt a dolga, hogy mindenkire emlékezzen. Henry felment a
csodálatos, széles lépcsőn a pénztároshoz. Írt egy csekket 10 000
fontról. Jól tartott nők köröztek a rulett körül, mint kövér tyúkok az etető körül.
Bíbor arcú, szivarozó férfiak a zsetonjaikat számolták, kapzsisággal a
szemükben.
Furcsa. Életében először Henry undorodva nézett végig a gazdag emberekkel
teli szobán. Keresett egy üres helyet közvetlenül az osztó jobb oldalán az egyik
blackjackasztalnál. Az osztó elvette a plakettjét, és bedobta egy nyílásba.
Fiatal... os volt, fekete szemmel és szürke bőrrel. Nem mosolygott, és csak
akkor beszélt, ha kellett. Vékony kezei voltak, és az ujjaiban volt a számolás.
Felvett egy halom 25 fontos zsetont és az asztalra helyezte őket. Nem kellett
megszámolnia, az ujjai sosem tévedtek. Henryhez csúsztatta őket. Henry maga elé
helyezte a zsetonokat, és rápillantott az osztó legfelső lapjára. Megállapította,
hogy egy tízes. Kirakott nyolc zsetont. 200 font. Legfeljebb ennyit
lehetett blackjacknél feltenni. Egy tízest kapott. A második lapja kilences. Együtt
19. 19-nél csak vársz. Reméled, hogy az osztónak nem lesz 20 vagy 21. Ez alap.
Amikor az osztó Henryhez ért, azt mondta:
- 19. -És azonnal ment is tovább. – Várjon! –
mondta Henry. Az osztó visszafordult hozzá. Felvonta a szemöldökét,
és ránézett fekete szemével.
- Lapot kér 19-re? - Kérdezte szárazon. Csak kétféle
kártyával nem veszít a 19: ásszal és kettessel. Csak egy idióta kért volna
lapot, főleg, amikor 200 font forog kockán. Tisztán láttható volt a következő
kártya. Az osztó még nem nyúlt hozzá. Igen – mondta Henry. – Lapot kérek. A férfi
leosztotta. A treff 2-es szépen sorakozott a tízes és a kilences mellett.
- 21. - Mondta higgadtan. Fekete szemét Henry
arcára emelte, és figyelte. Csendben, éberen, zavarodottan. Henry kizökkentette.
Ritka, hogy valaki 19-re lapot kér. Ez a férfi olyan magabiztossággal tette, ami
meghökkentette. És nyert. Henry látta, hogy néz rá, és rájött, hogy hibát
követett el. Magára vonta a figyelmet. Elnézést kérek! Többé nem tehet ilyet.
Nagyon kell vigyáznia. És néha még veszítenie is kell. Folytatták. Henry
előnye akkora volt, hogy nehezen tudta a nyereményét észszerű keretek közt
tartani. Egy óra alatt nyert 30 ezer fontot. Aztán kiszállt. Pedig lehetett
volna egymillió is. Köszönöm. Most már biztos volt, hogy Henry gyorsabban tud
pénzt keresni, mint bárki más az egész világon.
Érdekes.
Ha ez egy kitalált történet lenne, nem pedig valódi, akkor most kellene előállni
valamiféle meglepő és izgalmas befejezéssel. Drámaival és szokatlannal.
Például... Henry hazamehetne a lakásába, és elkezdhetné számolni a pénzét, de hirtelen
rosszul lenne. Fájni kezd a mellkasa. Úgy dönt, azonnal lefekszik. Leveszi a
ruháját. A szekrényhez megy, hogy felvegye a pizsamáját. Elhalad a falnak
állított tükör mellett. Megáll. Ösztönszerűen, megszokásból...
összpontosítani kezd. Hirtelen átlát a saját bőrén. Mint egy röntgen, csak annál
is jobb. Lát mindent. Artériákat, vénákat, a vért bennük. Májat, vesét,
beleket. Látja, ahogy ver a szíve. Odanézz, ahol a mellkasi fájdalmat érzi,
és lát egy apró, sötét csomót a nagy érben, ami a szívhez vezet jobb kéz felől.
Egy vérrög. Először úgy tűnik, hogy mozdulatlan, majd elmozdul. Az elmozdulás
apró. Talán egy milliméter. A vér felgyülemlik a rög mögött, majd áttör
rajta, és a rög megint elmozdul. Arrébb ugrik másfél centit. Henry
rémületen figyeli. Tudja, hogy egy nagy vérrög, ami elszabadul, és az érben
sodródik, előbb-utóbb eléri a szívet. Hamarosan meghal. Ez nem lenne rossz
befejezés egy kitalált történetnek, de ez igaz történet. Az egyetlen, ami nem valós,
az Henry neve, ami nem Henry Sugar volt. A nevét meg kell védeni. Még... most
is védeni kell. De egyébként... ez egy igaz történet, és mivel igaz történet, igazi
Egy... Egy óráig sétált. Az est hűvös volt és kellemes. A város még ébren volt.
Érezte a vastag pénzköteget a zakója belső zsebében. Finoman megpaskolta. Sok
pénz egy óra munkáért. De össze volt zavarodva. Nem értette, miért nem örült
jobban ennek a hatalmas sikernek. Ha három évvel ezelőtt történt volna vele ilyesmi,
megőrjítette volna az izgalom, rohant volna az első szórakozóhelyre ünnepelni.
De Henry most nem volt izgatott.
Szomorú volt. Amikor megtett egy tétet, tudta, hogy nyerni fog. Nem volt izgalom,
feszültség, sem veszély. Tudta, hogy mostantól bejárhatja a világot, és
milliókat kereshet, de vajon élvezte volna? Még valami. Nem lehet, hogy a
folyamat, amin keresztülment, hogy megszerezze a képességét, teljesen
megváltoztatta azt, ahogy az életről vélekedik? De, lehetséges. Másnap reggel
későn kelt fel. Kimászott az ágyból, látta a hatalmas köteget az öltözőasztalon, és
nem akarta.
Hé!
Jó reggelt, uram! Az a magáé! Ajándék.
Hogy... Mi?
Tegye a zsebébe!
Hát jó.
Ez meg mi?
Ez pénz.
Tartsák meg!
Hé!
Gyere már!
Valaki pénzt szór! Zézzék! Mennyi pénz!
Csengettek.
Maga meg mi az ördögöt művel?
Jó reggelt, biztos úr! Elnézést a tömegért, én csak pénzt osztott...
Maga lázadást szít!
Én csak pénzt osztottam. Bocsásson meg, kérem. Többet nem teszem. Biztos mindjárt
elmennek.
A rendőr felmutatott egy 50 fontos bankjegyet.
Ohó, maga is szerzett.
Ez itt bizonyíték. Honnan szerezte a pénzt?
Blackjacken nyertem. Szörnyen szerencsés estém volt.
Henry megadta a klub nevét, a rendőr pedig felírta egy füzetbe.
Majd megmondják, hogy így volt.
A rendőr nem írt tovább. – Nem érdekel. Tényleg?
- Egyáltalán nem. - Sőt, elhiszem, hogy igazat mond, de ez a
legkevésbé sem menti fel az alól, amit az imént tett.
Nem tettem semmi törvénytelent, vagy igen?
„Törvénytelent”? Maga idióta! Ha valaki tényleg olyan szerencsés, hogy nyer egy
ilyen hatalmas összeget, és el akarja adományozni, akkor nem az ablakon szórja
ki, hanem odaadja a rászorulóknak! Mondjuk egy kórháznak vagy árvaháznak!
Rengeteg olyan kórház és árvaház van, aminek nincs pénze karácsonyi ajándékot
venni a kicsiknek! Aztán jön egy ilyen elkényeztetett idióta, mint maga, aki
sosem tudta, mi az a nélkülözés, és kiszórja az egészet az utcára!
A rendőr leviharzott a lépcsőn, és becsapta az ajtót. Henry nem mozdult. A
rendőr szavai, és az őszinte düh, amivel mondta őket, szíven ütötte. Szégyellte
magát. Rémes érzés volt.
Majd hirtelen olyan érzése volt, mintha erős elektromos töltés bizsergetné a
testét. Ekkor jutott eszébe a csodálatos ötlet, ami mindent megváltoztatott. Henry
fel-alá járkált, és azon gondolkozott, hogy lehet megvalósítani az ötletét. Egy:
mostantól mindennap nyerni fogok egy nagy összeget az életem végéig. Kettő:
félévente legfeljebb egyszer mehetek ugyanabba a kaszinóba. Három: nem
nyerhetek túl nagy összeget együltömben, legfeljebb 50 000 fontot egy este. Négy:
50 000 font naponta az év 365 napján. Az... 18 millió 250 ezer. Öt: vándorolni fogok.
Legfeljebb két-három éjszakát töltök egy helyen. London, Monte Carlo, Cannes,
Biarritz, Deauville, Las Vegas, Mexikóváros, Buenos Aires, Nassau. Hat: a
nyert pénzből kórházakat és árvaházakat alapítok világszerte. Egyetértek, álomnak
elcsépelt és szentimentális, de a valóságban, szerintem kivitelezhető, nem
hinném, hogy elcsépelt lenne. Úgy gondolom, hogy fantasztikus lenne. Hét:
kell egy partner. Aki egy asztal mögött ül, fogadja a pénzt, és továbbküldi a
rászorulóknak. Akiben mélyen, határozottan és kategorikusan megbízhatok.
John Winston volt Henry könyvelője. Ő volt az apja könyvelője is, és Winston
apja volt Henry nagyapjának a könyvelője.
Te lehetnél a leggazdagabb ember.
Nem akarok a leggazdagabb ember lenni.
Nem maradhatok itt. Az adóhivatal elvenné a pénzt. Svájcba kell költöznöm,
azt hiszem. De nem holnap. Én nem vagyok kötelességek nélküli agglegény. Beszélnem
kell a családommal. Be kell adnom a felmondásom. El kell adnom a házam.
Találnom kell egyet Svájcban. Ki kell vennem a gyerekeket az iskolából. Ez mind
idő.
Egy év alatt Henry valamivel több mint 120 millió fontot küldött John Winstonnak
Lausanne-ba.
A pénz minden héten öt alkalommal érkezett a Winston Sugar nevű svájci céghez. John
Winstonon és Henryn kívül senki sem tudta, honnan jött és mi lesz vele. Mindig
a hétfői utalás volt a legnagyobb, mert azzal utalta el a pénteki, szombati és
vasárnapi nyereményét is.
Szédítő sebességgel haladt. Volt, hogy egy héten többször is személyazonosságot
váltott. Winston sokszor csak a bank címéből sejtette, hogy hol van Henry, amin
keresztül a pénzt küldte. Tényleg fantasztikus volt.
Henry tavaly halt meg, 63 évesen, tüdőembóliától. Tudta, mi vár rá, hisz szó
szerint látta, de békésen hunyt el. Kicsivel több mint húsz éve követte a
tervet. 644 millió fontot keresett. 21 jól felszerelt és jól vezetett gyermekkórház
és árvaház maradt utána világszerte, amiket Lausanne-ből irányított és pénzelt
John Winston és csapata. Befejezte a munkáját.
Na hogy honnan tudom mindezt? Jó kérdés. Elmondom. Nem sokkal Henry halála után
John Winston felhívott Svájcból. Egyszerűen csak úgy mutatkozott be nekem,
mint a Winston Sugar vállalat vezérigazgatója... és megkérdezte, hogy nem
mennék-e el hozzá Lausanne-ba, hogy megírjam a cég rövid történetét. Nem
tudom, hogy választott engem. Talán volt egy listája írókról, és rábökött valakire.
Azt mondta, jól megfizet, és hozzátette: Nemrég meghalt egy bámulatos férfi, akit
Henry Sugarnek hívtak. Azt hiszem, az embereknek tudniuk kellene, mit tett a
világért. Tudatlanságomban megkérdeztem, hogy elég érdekes-e a történet ahhoz, hogy
papírra vessék. Ez nagyon bosszantotta John Winstont, talán meg is sértettem
vele. Öt perce beszéltünk, amikor beszámolt Henry Sugar titkos munkájáról.
Többé már nem volt titok. Henry halott volt, nem tette már be a lábát kaszinóba.
Indulok – mondtam. Lausanne-ban találkoztam a már több mint 70 éves John
Winstonnal és Max Engelman sminkessel, aki együtt utazott Henryvel, és fantasztikus
álcákat készített neki, hogy elrejtse a személyazonosságát. Mindkettejüket
megrázta Henry halála, Maxot jobban, mint John Winstont.
Szerettem őt. Nagyszerű ember volt.
John Winston megmutatta a sötétkék füzetet, amit Z.Z. Chatterjee írt
Kolkatában 1935-ben. Később szóról szóra lemásoltam. Egy utolsó kérdés – mondtam. –
Folyton Henry Sugarnek hívják, de azt mondják, nem ez volt a neve. Szeretnék,
hogyha felfedném a valódi nevét a történetben?
Nem.
Mondta Jon Winston.
Megfogadtuk, hogy sosem fedjük fel a kilétét. Ó... előbb vagy utóbb úgyis ki fog
tudódni. Egy jól ismert angol családból származott. De... hálás lennék, ha nem járna
utána. Kérem, hívja egyszerűen Mr. Henry Sugarnek!
És pontosan ezt tettem.
Dahl a Henry Sugar csodálatos történetét a Great Missenden-i Cigányházban,
Az írókunyhójában írta 1976 februárja és decembere között.