Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Da.
Pa, evo nas u kolibi u kojoj pišem.
Živim u ovoj kolibi već 30 godina.
ČUDESNA PRIČA O HENRYJU SUGARU
Prije negoli počnem, htio bih biti siguran da imam sve što će mi trebati.
Naravno, cigarete. Malo kave, čokolade.
I uvijek moram imati našiljenu olovku prije nego što počnem.
Imam šest olovaka i volim čistiti ploču za pisanje.
Koliko ostataka gumice.
Tako.
I onda, napokon, možete početi.
Obično trebam nekoliko ispravaka.
Da.
To je...
Henry Sugar imao je 41 godinu. Bio je neoženjen i bogat.
Bio je bogat jer je imao bogatog oca koji je umro.
Bio je neoženjen jer je bio suviše sebičan da dijeli novac sa ženom.
Bio je visok 187 centimetara
i možda nije bio zgodan koliko je mislio.
Jako je pazio na svoju odjeću.
Odijela mu je šivao skupi krojač,
košulje također, a cipele izrađivao postolar.
Frizer mu je potkratio kosu svakih deset dana
i uvijek je išao na manikuru u isto vrijeme.
Vozio je Ferrari
koji ga je stajao kao i vikendica na selu.
Imao je bogate prijatelje i nije radio ni dana u životu.
Muškarce poput Henryja Sugara možete pronaći širom svijeta.
Nisu osobito loši, ali nisu ni dobri.
Samo su dio ukrasa.
Svi bogati Henryjeva tipa
imaju jednu zajedničku neobičnost: poriv da postanu još bogatiji.
Deset milijuna nije im dosta. Ni 20 milijuna.
Uvijek žude za još više novca
i boje se da će se probuditi, a u banci neće biti ničega.
Koriste razne metode da povećaju svoje blago.
Neki kupuju dionice, gledaju kako variraju.
Neki kupuju zemlju, umjetnine, igraju rulet, klade se na konje.
Neki se klade na bilo što.
Henry Sugar bio je jedan od takvih, a nije prezao ni od varanja.
Jednog vikenda
Henry se iz Londona odvezao na selo kod Sir Williama W-a.
Kuća je bila divna. Kao i okoliš.
Ali kad je Henry stigao te subote, već je pljuštala kiša.
Domaćin i gosti provodili su poslijepodne igrajući igre,
dok je Henry utučeno buljio u kapljice koje su udarale o prozore.
Henry je odlutao iz salona u glavni hodnik.
Besciljno je šetao kućom dok nije naišao na knjižnicu.
Otac Sir Williama skupljao je knjige, a zidovi ogromne sobe
bili su krcati knjigama s kožnim uvezom. Henryja to nije zanimalo.
Čitao je samo detektivske romane. Takvih ovdje nije bilo.
Spremao se otići kad je zapazio nešto sasvim drukčije.
Tanku knjigu koju ne bi niti primijetio da nije virila među ostalim knjigama.
Izvukao ju je s police.
To je bila tek vježbenica kakvu djeca koriste u školi.
Omot je bio tamnoplav i ništa nije pisalo.
Na prvoj je stranici crnom tintom uredno pisalo:
ZAPIS O IMDADU KHANU
ČOVJEKU KOJI VIDI BEZ OČIJU NAPISAO DR. Z. Z. CHATTERJEE
Čudno. Što je ovo?
Namjestio se u naslonjač i počeo ispočetka.
Slijedi ono što je Henry pročitao u plavoj vježbenici.
Zovem se Z. Z. Chatterjee. Glavni kirurg u bolnici u Calcutti.
Ujutro, 2. prosinca 1935.,
pio sam čaj u liječničkoj sobi.
Sa mnom su bila tri liječnika. Marshall, Mitra i Macfarlane.
Netko je pokucao.
„Naprijed”, rekoh.
Ispričavam se. Smijem li vas zamoliti za uslugu?
„Ovo je privatna soba”, rekoh.
Znam. Ispričavam se na upadu,
ali moram vam pokazati nešto vrlo zanimljivo.
Bili smo iziritirani i šutjeli smo.
Gospodo, ja sam čovjek koji vidi bez očiju.
Malen, oko 60 godina,
s bijelim brkovima, a preko ušiju prelazili su mu crni čuperci.
Možete mi zavezati glavu s 50 zavoja
i moći ću vam pročitati neku knjigu.
Bio je potpuno ozbiljan. U meni je proradila znatiželja.
Uđite, molim vas.
U redu. Koliko prstiju drži dr. Marshall?
- Sedam. -„Ponovo”, rekoh.
- Devet. -„Opet”, rekoh.
- Tri. - Ponovo...
- Opet tri. - Ponovo.
Nijedan.
U čemu je trik?
Nema ga. Ovo sam postigao nakon više godina vježbanja.
Kakvog vježbanja?
Oprostite, to je privatna stvar.
Kako vam možemo pomoći?
Radim u putujućem kazalištu. Danas smo stigli.
Večeras imamo prvi nastup u Royal Palace Hallu.
Nastupam kao: Imdad Khan, čovjek koji vidi bez očiju.
Kad stignemo u novi grad,
odem u najveću bolnicu
i zamolim liječnike da mi zavežu oči najbolje što mogu.
Važno je da liječnici to učine,
inače ljudi misle da varam.
Zatim odem van i radim nešto opasno.
Pogledao sam ostale.
Mitra i Macfarlane vratili su se svojim pacijentima.
- No Marshall je rekao... - Učinimo to kako treba.
Da budemo sigurni da ništa ne vidi.
Ljubazni ste. Činite što želite.
Prije nego što stavimo povez, stavi mu nešto mekano u očne duplje.
- Tijesto? - Da. Iz bolničke pekarnice.
Ja ću mu zapečatiti kapke.
Odveo sam Imdada niz hodnik do kirurgije.
„Lezite”, rekoh.
Uzeo sam bočicu kolodija iz ormarića.
Ovime ću vam zalijepiti kapke.
Kako ću to ukloniti?
Alkoholom prijeđite preko trepavica. Rastopit će se.
Žmirite dok čekamo da se stvrdne.
Dvije minute.
„Otvorite oči”, rekoh. Nije mogao.
Uzeo sam tijesto i stavio ga preko jednog Imdadovog oka.
Ispunio sam duplju
i tijesto je prelazilo na okolnu kožu. Isto sam učinio s drugim okom.
Čvrsto sam pritisnuo rubove.
„Nije neudobno?”, pitao sam.
Nimalo. Hvala.
„Stavi povez”, rekoh Marshallu.
Prsti su mi ljepljivi.
S užitkom. Samo ćemo staviti ovo...
Dr. Marshall stavio je debelu vatu na Imdadove oči.
Zalijepila se.
Sjednite, molim.
Dr. Marshall omotao mu je povez oko lica i glave.
- Molim vas, ostavite nos da mogu disati. - Naravno.
Ispričavam se, bit će malo uže.
Što kažete?
„Sjajno”, rekoh.
Izgledao je kao nakon operacije mozga.
Kako je?
Vrlo dobro.
Čestitam vam na temeljito obavljenom poslu.
Imdad Khan ustao je i odšetao ravno do vrata.
Ajme meni! Vidiš? Stavio je ruku na kvaku!
Marshall se prestao ceriti.
Imdad je hodao normalno, prilično živahno.
Bili smo pet metara iza njega. Bilo je strašno gledati ga
s tom ogromnom zamotanom glavom kako hoda...
Vidio ih je!
Vidio je kolica! Nevjerojatno!
Marshall je šutio. Lice mu se ukočilo od šoka i nevjerice.
Imdad je bez problema sišao niz stube. Nije se niti držao za ogradu.
Neki su se uspinjali. Vidite kako su reagirali.
Na dnu stuba, skrenuo je i kroz vrata izašao na ulicu.
Dr. Marshall i ja držali smo se blizu.
Ispod nas je stotinjak bosonoge djece vikalo i hrlilo
prema bjeloglavom gostu.
Pozdravio ih je rukama iznad glave.
Prišao je biciklu, popeo se na njega i odvezao se.
Djeca su ga ganjala, klicala i smijala se.
Izjurio je na prometnu ulicu
punu automobila koji su trubili i jurili oko njega.
Vozio je izvrsno.
Neko smo ga vrijeme gledali. No skrenuo je iza ugla i nestao.
-„Ne mogu vjerovati”, kaže Marshall. - Ne mogu vjerovati.
„Ni ja”, rekoh.
Mislim da smo svjedočili čudu.
Ostatak sam dana imao posla s pacijentima.
Navečer sam se otišao presvući do stana.
Dugo sam se tuširao.
Popio sam viski-sodu na verandi samo s ručnikom oko struka.
U 18.50 stigao sam u Royal Palace Hall.
Nastup je trajao dva sata.
Svidjelo mi se. Žongler, krotitelj zmija, gutač vatre,
gutač mačeva koji si je niz grlo gurnuo rapir.
Na kraju, uz fanfare,
nastupio je naš prijatelj Imdad Khan.
Članovi publike pozvani su da mu zavežu oči
prije negoli je bacao noževe oko dječaka i pucao u limenku na njegovoj glavi.
Na kraju su preko njegove omotane glave stavili metalnu bačvu.
Dječak je dao Imdadu iglu u jednu i konac u drugu ruku.
Pred njega su postavili veliko povećalo
i bez lažnih pokreta,
uredno je proveo konac kroz ušicu igle.
Bio sam zaprepašten.
Imdad je iza tiho sjedio na stolcu
i skidao šminku.
Znatiželjni ste, doktore?
„Vrlo”, rekoh.
Opet sam zapazio crne čuperke oko njegovih ušiju.
Nikad nisam vidio tako nešto.
Imam prijedlog: nisam pisac po zanimanju.
Ali ako mi kažete kako ste stekli moć
da vidite bez očiju, vjerno ću to zapisati.
Pokušat ću to objaviti u Britanskom medicinskom žurnalu
ili nekom časopisu. Pomoglo bi vam da postanete poznati?
- To bi puno pomoglo. - Izvrsno.
Znam brzo zapisivati povijesti bolesti.
Vjerujem da sam zapisao sve što mi je Imdad rekao.
Evo, ovako mi je rekao.
SVE ŠTO MI JE IMDAD KHAN REKAO TE VEČERI
(DOSLOVNO)
Rođen sam u Kašmiru 1873.
Otac mi je bio kondukter na državnoj željeznici.
Jednog je dana u školi mađioničar održao nastup.
Bio sam zapanjen.
Dva tjedna poslije, uzeo sam ušteđevinu i pobjegao s putujućim kazalištem.
To je bilo 1886. Imao sam 13 godina.
Tri sam godine
putovao s tom skupinom po cijelom Punjabu.
Na kraju sam bio glavna točka.
Cijelo sam vrijeme štedio
i na kraju skupio preko 3000 rupija.
Tada sam čuo za jednog slavnog jogija
koji je postigao moć levitacije.
Kad se molio, navodno mu se
cijelo tijelo podiglo iznad zemlje za 45 centimetra.
To je bio svakako izvrstan efekt.
Brkovi?
Odustao sam od kazališta i stigao do gradića na obali Gangesa
gdje je taj jogi navodno živio.
Neki je putnik spominjao pustinjaka
kojeg je susreo nedaleko u najgušćoj džungli, potpuno samog.
To mi je bilo dovoljno. Požurio sam se unajmiti konja i kočiju.
Dok sam pregovarao s vozačem, neki je čovjek rekao da ide u istom smjeru
i predložio je da podijelimo trošak vožnje.
Doista mi se posrećilo!
U razgovoru sam saznao da je bio potomak samog velikog jogija,
te da je upravo krenuo posjetiti svog učitelja.
Izlanuo sam:
„Baš njega tražim! Smijem li ga upoznati?”
Suputnik me dugo promatrao.
„Nemoguće”, rekao je.
Otada je odbio odgovarati na moja pitanja.
Ali uspio sam saznati nešto:
doba dana kad veliki jogi počinje s meditacijom.
Suputnik mi je pokazao da zaustavim kočiju, sišao je i nestao.
Pravio sam se da idemo dalje. No iza ugla sam iskočio i vratio se.
Čovjek je već nestao u džungli. Čuo sam šuškanje u raslinju.
Pomislih: „Ako to nije on, onda je tigar koji će me zaskočiti, rastrgati
i pojesti u malim komadićima.”
To je bio on.
Nije bilo ni sjene traga puta kojim je čovjek hodao.
Probijao se između visokog bambusa
i svakakve guste vegetacije.
Tiho sam se šuljao za njim, držeći se na bar 100 metara.
Kad god sam ga izgubio, a to je bilo vrlo često,
pratio sam zvuk njegovih koraka.
Ta je napeta igra praćenja trajala pola sata.
Odjednom više nisam čuo čovjeka pred sobom.
Zastao sam i osluhnuo.
Odjednom sam kroz gusto raslinje vidio malu čistinu i dvije male kolibe.
Razveselio sam se.
Pored najbliže kolibe bio je izvor,
uz njega prostirka za molitvu,
a iznad veliki baobab s divnim, gustim, lisnatim granama.
Čekao sam tijekom podnevne vrućine.
Kao i za poslijepodnevne vrućine pune vlage.
Dok se približavalo 17 h,
potiho sam se popeo na drvo i sakrio među lišćem.
Jogi je napokon izašao iz kolibe i sjeo prekriženih nogu na prostirku.
Svaki mu je pokret bio smiren i nježan.
Stavio je dlanove na koljena
i duboko udahnuo kroz nos.
Vidio sam kako se nad njim topi nekakva svjetlost.
Četrnaest je minuta bio savršeno miran u tom položaju.
A tada sam siguran da sam vidio
kako mu se tijelo diže iznad tla.
Trideset centimetara, četrdeset, četrdeset i pet, pedeset.
Šezdeset centimetara iznad prostirke. Rekao sam sâm sebi:
„Pred tobom čovjek sjedi u zraku.”
Tijelo mu je lebdjelo četrdeset i šest minuta.
Zatim se polako vratio na tlo,
dok mu stražnjica nije dotakla prostirku.
Sišao sam s drveta i potrčao prema njemu.
Veliki je jogi prao ruke i stopala.
„Koliko ste već ondje?”, pitao je.
Uzeo je ciglu i bacio je na mene tako jako
da je pukla dok me pogodila ispod koljena.
Još imam ožiljak. Pokazat ću vam.
To je bila sreća.
Veliki jogi ne bi smio gubiti živce i bacati cigle.
Starac je bio ponižen, tužan i duboko razočaran u sebe.
Rekao mi je da me ne može uzeti za učenika,
ali da mi može dati neke neslužbene upute
kako bi se iskupio jer me napao.
A usput, to sam i zaslužio.
To je bilo 1890. Imao sam gotovo 17 godina.
Kakve su bile upute velikog jogija?
Ovakve.
Um je raštrkan.
Zamara se tisućama različitih stvari odjednom.
Onim što vidite, čujete i možete namirisati.
O čemu razmišljate i pokušavate ne razmišljati.
Morate se naučiti koncentrirati
i svojevoljno vizualizirati samo jednu stvar i ništa više.
Budete li ustrajni, koncentrirat ćete se
na samo jedan predmet na oko tri i pol minute.
Za to će trebati oko 20 godina svakodnevnog truda.
Dvadeset godina?!
Da. Možda i duže.
Tako je obično, ako uopće uspijete.
Dotad ću biti starac!
To varira. Nekima treba 10 godina, nekima 30.
U rijetkim slučajevima, pojavi se netko poseban
tko uspije razviti tu moć za samo godinu, dvije,
ali to je jedan od milijardu. Ne vi.
Je li tako teško koncentrirati um...
Gotovo nemoguće. Pokušajte. Zatvorite oči i mislite na nešto.
Mislite na jedan predmet. Zamislite ga pred sobom.
Za nekoliko sekundi, um će vam odlutati. Uvući će se druge misli. To je vrlo teško.
Tako je govorio mudri, stari jogi.
I tako su počele moje vježbe.
Svake sam večeri sjeo,
zatvorio oči i vizualizirao osobu koju sam najviše volio,
a to je bio moj stariji brat koji je umro s deset godina.
Koncentrirao sam se na njegovo lice, ali čim su mi misli odlutale,
zaustavio sam vježbu, odmorio se nekoliko minuta
i pokušao opet.
Pet sam godina vježbao
i uspio sam se koncentrirati samo na bratovo lice
na minutu i pol.
Napredovao sam.
U međuvremenu,
počeo sam dobro zarađivati kao mađioničar.
Brzina pokreta ruku urođena mi je,
ali nastavio sam s vježbama.
Svake večeri, gdje god bio, smjestio sam se na neko tiho mjesto
i koncentrirao na lice svoga brata.
Ponekad bih upalio svijeću i buljio u plamen.
Plamen svijeće, kao što znate, ima tri dijela:
žuti na vrhu, svjetloljubičast dolje
i crni unutra.
Stavio sam svijeću na 40 centimetara od lica,
u ravnini očiju,
tako da nisam morao nimalo namještati očne mišiće gledajući gore i dolje.
Buljio sam u crni dio u sredini dok sve oko mene nije nestalo.
Zatim sam zatvorio oči
i počeo se koncentrirati na bratovo lice.
Do 1907., kad sam imao 34 godine, mogao sam se koncentrirati na tri minute
da mi misli ne odlutaju.
Tada sam postao svjestan male mogućnosti,
samo neobičnog osjećaja,
da kad bih zatvorio oči i tako nešto gledao,
jako intenzivno,
mogao sam vidjeti obrise tog predmeta.
Sjetio sam se jogijevih riječi:
„Određeni sveti ljudi mogu postići tako jaku koncentraciju
da vide bez da koriste oči.”
Svake sam večeri vježbao s plamenom svijeće.
Popio bih šalicu kave, zavezao oči
i sjedio pokušavajući vidjeti bez očiju.
Počeo sam sa špilom karata. Proučavao sam pozadine. Pogađao karte.
Stopa uspješnosti bila mi je 60 %.
Kupio sam zemljovide i navigacijske karte i zalijepio ih po sobi.
Satima sam ih promatrao zavezanih očiju i pokušavao pročitati sitna slova.
To sam činio svake večeri sljedećih osam godina.
Do 1915., mogao sam pročitati cijelu knjigu,
od korice do korice, s povezom.
Uspio sam! Napokon sam dobio tu moć.
Kao što znate, to je postao moj nastup.
Publika je uživala, ali ne vjeruju da je stvarno.
Ni liječnici, poput vas, koji mi stručno prekriju oči,
ne vjeruju da netko može vidjeti bez očiju.
Zaboravljaju da postoje drugi načini slanja slike do mozga.
Imdad Khan je ušutio.
Bio je umoran.
„Koji načini?”, pitao sam.
Iskreno, ne znam.
Za vid je zadužen drugi dio tijela.
Koji dio?
Te noći nisam spavao.
Znanstvenici bi poludjeli s ovim čovjekom. Sigurno je najvredniji na svijetu.
Morao sam saznati točno kako, biološki, kemijski, magično,
slika može doći do mozga bez korištenja očiju.
Slijepi možda vide. Gluhi čuju. Tko zna što još.
„Ne smijemo ga ignorirati”, pomislih.
Počeo sam pažljivo pisati sve što mi je Imdad ispričao.
Pisao sam pet sati bez prestanka.
U osam ujutro završio sam najvažniji dio: onaj koji ste sad pročitali.
Nisam vidio dr. Marshalla do pauze za čaj.
Rekao sam mu što sam stigao.
„Vraćam se u kazalište.” Ne smije mi uteći.
Idem s vama.
U 18.45 odvezli smo se do Royal Palace Halla.
Parkirao sam i prošetali smo do kazališta.
„Nešto nije u redu”, rekoh.
Nije bilo nikoga. Bilo je zaključano.
Plakat je bio na mjestu, ali netko je preko njega napisao...
„Večerašnji nastup je otkazan.”
Pitao sam starog vratara što se dogodilo.
Netko je umro.
„Tko?”
Naravno, već sam znao.
Čovjek koji vidi bez očiju.
„Kako?”, zavapio sam.
Zaspao je i nije se probudio.
Događa se.
Vratili smo se do auta.
Preplavili su me tuga i bijes.
Nisam smio dopustiti da mi utekne.
Trebao sam mu ponuditi svoj krevet. Khan je bio čudotvorac.
Komunicirao je s tajanstvenim silama, nedostupnim običnim ljudima.
A sad je bio mrtav.
„To je to”, rekao je Marshall.
To je to.
„Da”, rekoh.
„To je to.”
Ovo je točan zapis mojih sastanaka s Imdadom Khanom.
Dakle.
Ovo je iznimno zanimljivo.
Ovo je izvrsna informacija.
Može mi promijeniti život.
Informacija o kojoj je Henry govorio
bila je ta da je Imdad Khan vježbao čitanje karata
sa suprotne strane.
Kako je bio nepošten kockar,
Henry je odmah shvatio da bi se mogao obogatiti.
Otišao je do batlerove ostave
i zatražio svijeću, svijećnjak i ravnalo.
Zaključao se u sobu, navukao zastore i ugasio svjetla.
Stavio je svijeću na komodu i privukao stolac.
Zadovoljno je primijetio da su mu oči u ravnini fitilja.
Pomoću ravnala je stavio lice na 40 centimetara od svijeće,
kako je pisalo u knjizi.
Imdad Khan je vizualizirao lice osobe koju je najviše volio.
U njegovom je slučaju to bio njegov brat.
Henry nije imao brata.
Odlučio je vizualizirati svoje lice.
Dok je Henry buljio u crnilo u središtu plamena,
dogodilo se nešto neobično.
Um mu se ispraznio, mozak mu se prestao meškoljiti.
Osjetio je kao da mu je cijelo tijelo zaštićeno, ugodno i udobno
u tom malom crnom prostoru gorućeg ništavila.
Istina, izdržao je samo 15 sekundi.
Gdje god bio i što god radio, vježbao je sa svijećom pet puta dnevno.
Po prvi se put entuzijastično bacio u nešto
i pokazao izniman napredak.
Nakon šest mjeseci mogao se tri minute koncentrirati samo na svoje lice
da mu nijedna pomisao nije pala na pamet.
„To sam ja”, pomislio je.
„Ja sam jedan od milijardu s mogućnosti da nevjerojatno brzo ovladam jogom!”
Do kraja prve godine, premašio je pet i pol minuta.
Kucnuo je čas.
16. RUJNA 1959.
Henryjev stan u Londonu. Ponoć.
Tresao se jer je po prvi put
stavio špil karata pred sebe i usredotočio se na gornju kartu.
Prvo je vidio običan dizajn tankih crvenih linija na poleđini,
možda najpoznatiji dizajn karata na svijetu.
Tad se usredotočio na drugu stranu karte.
Jako se usredotočio na nevidljivu pozadinu karte.
Prošlo je trideset sekundi. Minuta, dvije, tri. Henry se nije pomaknuo.
Postigao je potpunu koncentraciju.
Vizualizirao je pozadinu karte.
Nijedna druga misao ne smije mu ući u um.
U četvrtoj minuti nešto se dogodilo.
Polako, čarobno, ali izrazito,
crna mrlja postala je pik, a črčkarija je postala pet.
Pikova petica.
Prsti su mu se tresli dok je okretao kartu.
„Uspio sam”, rekao je.
Henry je postao fanatik. Izlazio je samo da kupi hranu i piće.
Čitav dan i često duboko u noć, nadvijao se nad karte sa štopericom
i skraćivao vrijeme, sekundu po sekundu.
Za mjesec dana, 90 sekundi. Šest mjeseci, 20 sekundi.
Još sedam mjeseci, 10 sekundi.
Cilj mu je bio pet.
Ako ne uspije pročitati karte u pet sekundi,
neće uspjeti prevariti kazino.
No što je bliži meti, to mu je teže doći do nje.
Četiri tjedna da dođe do devet sekundi. Još pet da dođe do osam.
Naporan rad više mu ne smeta. Može bez problema raditi 12 sati u komadu.
Siguran je da će uspjeti.
Posljednje dvije sekunde su najteže, 11 mjeseci. Ali jednog poslijepodneva...
Pet sekundi. Henry prolazi špil i mjeri vrijeme za svaku kartu.
Pet sekundi.
Koliko mu je trebalo da dođe do ovoga?
Tri godine i tri mjeseca konstantnog truda.
U Londonu je bilo preko 100 legalnih kazina.
Henry je bio član čak njih deset. Najviše je volio Lord's House.
Bio je najbolji u državi, u veličanstvenoj vili.
'Večer, g. Sugar.
...rekao je čovjek koji nije smio zaboraviti lica.
Henry se popeo divnim stubama do blagajnika.
Napisao je ček na 10 000 funti.
Punašne žene kružile su oko ruleta kao ugojene kvočke oko hranilice.
Ljutiti muškarci s cigarama brojili su žetone,
a oči su im sjajile od pohlepe.
Čudno. Po prvi put u Henryjevom životu, gledao je s gađenjem na užasne bogataše.
Tražio je mjesto s djeliteljeve desne strane
za stolom za blackjack.
Djelitelj je ubacio Henryjevu pločicu u utor na stolu.
Bio je mlađi čovjek crnih očiju i sive kože.
Nije se smijao. Govorio je po potrebi.
Imao je tanke ruke, a u prstima aritmetiku.
Uzeo je nešto žetona od 25 funti i stavio ih na hrpu.
Nije ih brojio. Ti prsti nisu nikad griješili.
Dodao je hrpu Henryju.
Dok je Henry slagao žetone, pogledao je gornju kartu.
U pet sekundi vidio je desetku. Uložio je osam žetona, 200 funti,
najveći dopušteni ulog.
Dobio je desetku. Druga je bila devetka.
Sve skupa 19.
Ostajete na 19.
Nadate se da djelitelj neće dobiti 20 ili 21. To je sigurno.
- Kad je došao do Henryja, rekao je... - Devetnaest.
...i prešao na sljedećeg igrača. „Čekajte”. Djelitelj se vratio Henryju.
Podigao je obrve i smireno promatrao.
Kartu na 19?
Pitao je.
Bile su moguće samo dvije karte, as i dvojka.
Samo bi idiot riskirao i uzeo kartu na 19, još s 200 funti na stolu.
Vidjela se poleđina karte. Djelitelj je nije dirao.
„Da”, rekao je Henry. „Još jednu.” Djelitelj mu je dao.
Henry je uz desetku i devetku dobio tref dvojku.
- Dvadeset jedan. - Rekao je.
Pogledao je Henryjevo lice
i promatrao ga u tišini, zbunjen.
Henry ga je destabilizirao. Rijetko uzimaju kartu na 19.
Ovaj momak jest, smireno i sigurno
što je bilo zapanjujuće. I dobio je.
Henry je to vidio i shvatio da je glupo pogriješio.
Privukao je pažnju. „Ispričavam se.”
To se ne smije ponoviti.
Mora biti pažljiv, čak i ponekad izgubiti.
Igra se nastavila.
Henryjeva prednost bila je tolika da je teško kontrolirao svoje dobitke.
Za sat vremena, 30 000 funti. Tu se zaustavio.
Mogao je lako osvojiti i milijun. Hvala.
Henry je gotovo sigurno mogao doći do novca
brže od ikoga drugoga na svijetu.
Zanimljivo.
Da je ovo izmišljena priča,
trebalo bi izmisliti iznenađujuć i uzbudljiv kraj.
Nešto dramatično i neobično.
Na primjer, Henry bi otišao kući i brojio novac.
U tom bi mu trenutku odjednom pozlilo.
Osjetio je bol u prsima.
Odlučio je otići u krevet. Skinuo se.
Hodao je gol i odjenuo pidžamu.
Prošao je dugačko zrcalo uza zid. Zaustavio se.
Automatski, iz navike, počeo se koncentrirati.
Odjednom je vidio kroz svoju kožu. Kao rendgen, samo bolje. Vidio je sve.
Arterije, vene, krv koja teče.
Jetra, bubrezi, crijeva. Vidio je srce kako tuče.
Gledao je odakle dolazi bol
i vidio crni grumen u velikoj žili koja je vodila u srce.
Ugrušak. Isprva se činio nepomičan.
Tada se pokrenuo. Samo malo. Otprilike milimetar.
Krv je prolazila pored ugruška i on se opet pomaknuo.
Pomaknuo se za centimetar. Henry je užasnuto gledao.
Znao je da će veliki ugrušak koji putuje venom doći do srca.
Umrijet će.
Dobar kraj za beletristiku, ali to nije to. Priča je istinita.
Jedino neistinito je ime Henry Sugar.
Ime mu mora biti zaštićeno. I dan danas.
Osim toga, ovo je istinita priča.
Zbog toga mora imati istinit završetak. Evo što se doista dogodilo.
Henry je hodao sat vremena. Večer je bila ugodna.
Grad je još bio budan.
Osjetio je debeli snop novčanica u džepu svog sakoa.
Nježno ga je potapšao.
Velik novac za sat vremena rada.
Ipak, bio je zbunjen.
Nije shvaćao zašto nije bio uzbuđeniji zbog tog uspjeha.
Da se ovo dogodilo prije tri godine, prije joge, poludio bi od uzbuđenja
i odjurio proslaviti to u neki klub.
No Henry nije bio uzbuđen.
Bio je tužan.
Kad god je igrao, znao je da će pobijediti.
Nije bilo uzbuđenja, napetosti, opasnosti.
Znao je da može putovati i zarađivati milijune.
Ali bi li to bilo zabavno?
Još nešto. Je li moguće
da je proces stjecanja moći joge
u potpunosti promijenio njegov pogled na život?
Bilo je moguće.
Sljedećeg se jutra Henry probudio kasno.
Vidio je ogroman snop na svom stoliću
i nije ga htio.
Hej!
Dobro jutro, gospodine. To je za vas! To je dar.
Ja...
Što?
Stavite to u džep!
U redu.
Što je to?
Novac.
Zadržite ga!
Hajde...
Zvono na vratima.
Što to radite?
Ispričavam se zbog gužve. Dijelio sam novac.
- Potičete nemire! - Samo sam dijelio novac.
Neću to ponoviti. Uskoro će otići.
Policajac je pokazao novčanicu od 50 funti.
- I vi je imate. - Ovo je dokaz. Odakle vam novac?
Dobio sam na blackjacku. Imao sam puno sreće.
Policajac je zapisao naziv kluba.
Oni će vam potvrditi.
Spustio je knjižicu. Nije me briga.
- Da? - Nimalo.
Zapravo, vjerujem vam,
ali to vam nije izgovor za ono što ste učinili.
Nisam učinio ništa protuzakonito?
Protuzakonito?
Vi ste idiot!
Ako ste dovoljno sretni da osvojite toliki novac
i želite ga podijeliti, nemojte ga bacati kroz prozor.
Dajte ga nekome kome će koristiti. Bolnici ili sirotištu.
Posvuda ima bolnica i sirotišta
koja jedva klincima mogu kupiti božićne darove.
Pojavi se razmaženi glupan
koji ne zna kako je teško snaći se
i baca novac na ulicu!
Policajac je pojurio niz stepenice i kroz vrata.
Henry je stajao.
Bijes kojim su te riječi izgovorene duboko su ga pogodile.
Bio je posramljen.
Grozan osjećaj.
Odjednom,
Henry je osjetio moćni elektricitet kroz cijelo tijelo.
Sinula mu je ideja koja će sve promijeniti.
Ushodao se i razmišljao o tome kako će ostvariti svoju ideju.
Prvo. Osvajat ću mnogo novca
svakog dana od danas pa nadalje.
Drugo. Ne smijem ići u isti kazino više od jednom u šest mjeseci.
Treće. Ne smijem osvojiti previše odjednom.
Pedeset tisuća funti, to mi je limit.
Četvrto. Pedeset tisuća funti svake večeri 365 dana u godini.
To je 18,25 milijuna funti.
Peto. Kretat ću se.
Ne više od tri večeri u istom gradu.
London, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Mexico City, Buenos Aires, Nassau.
Šesto. Uzet ću novac i osnivati bolnice i sirotišta po svijetu.
Kao san, to zvuči otrcano, ali kao realnost, mislim da može upaliti.
Mislim da to ne bi bilo otrcano. Bilo bi izvanredno.
Sedmo. Trebam partnera koji bi primao novac,
pa ga slao kamo treba.
Nekoga kome mogu zauvijek potpuno vjerovati.
John Winston bio je računovođa Henryju i njegovom ocu,
a Johnov otac bio je računovođa Henryjevu djedu.
Mogli biste biti najbogatiji.
Ne želim biti najbogatiji.
Ne mogu raditi u Engleskoj. Poreznici će sve uzeti.
Morat ću se preseliti u Švicarsku. Za razliku od tebe, ja imam odgovornosti.
Moram razgovarati s obitelji i javiti partnerima.
Prodati kuću, pronaći drugu u Švicarskoj,
ispisati klince iz škole. To traje.
U godinu dana, Henry je poslao preko 120 milijuna funti
Johnu Winstonu u Lausannei.
Novac je dolazio pet dana tjedno u švicarsku tvrtku Winston Sugar d.o.o.
Samo su John i Henry znali odakle dolazi novac
i što će biti s njim.
Ponedjeljkom je stizalo najviše jer su tu bili petak, subota i nedjelja,
kad banke nisu radile.
Kretao se zapanjujuće brzo i mijenjao identitet nekoliko puta tjedno.
John je često znao gdje je Henry
samo prema adresi banke koja je slala novac. Čudesno.
Henry je umro lani sa 63 godine od plućne embolije.
Vidio je da mu se to sprema, ali bio je spokojan.
Radio je na svom planu preko 20 godina.
Zaradio je 644 milijuna funti.
Izgradio je 21 uglednu dječju bolnicu i sirotišta širom svijeta,
kojima je upravljao John Winston s osobljem iz Lausanne.
Njegov je posao bio gotov.
Kako sve ovo znam? Dobro pitanje. Reći ću vam.
Nakon Henryjeve smrti, iz Švicarske me nazvao John Winston.
Predstavio se kao šef tvrtke koja se naziva Winston Sugar d.o.o.
Pitao me da ga posjetim
kako bih napisao kratku povijest te organizacije.
Ne znam zašto me odabrao.
Vjerojatno je imao popis i nasumce stavio prst.
Rekao je da će dobro platiti i još:
„Nedavno je umro izuzetan čovjek.
Zvao se Henry Sugar.
Ljudi bi trebali znati o tome što je učinio za svijet.”
U mojem neznanju,
pitao sam je li priča doista toliko zanimljiva
da bude zapisana.
To je naživciralo Johna Winstona. Možda ga je i uvrijedilo.
U pet minuta
ispričao mi je tajnu karijeru Henryja Sugara.
To više nije bila tajna.
Henry je umro i više neće ući ni u jedan kazino.
„Stižem”, rekoh.
U Lausannei sam se susreo s Johnom Winstonom
i Maxom Engelmanom,
slavnim visažistom koji je putovao s Henryjem
i izrađivao maske da sakrije njegov identitet.
Obojicu je potresla Henryjeva smrt. Maxa čak i više nego Johna.
Volio sam ga. Bio je sjajan čovjek.
John Winston mi je pokazao tamnoplavu vježbenicu
koju je 1935. napisao Z. Z. Chatterjee u Calcutti.
Prepisao sam je od riječi do riječi.
„Posljednje pitanje”, rekoh.
„Zovete ga Henry Sugar, ali kažete da se ne zove tako.
Ne želite li da otkrijem tko je on kad napišem priču?”
- Ne. - Rekao je John.
Obećali smo mu da ga nećemo razotkriti.
Vjerojatno će se nekad saznati.
Bio je iz poznate engleske obitelji,
ali molim vas da ne pokušavate saznati.
Jednostavno ga zovite g. Henry Sugar.
I to sam i učinio.
„ČUDESNU PRIČU O HENRYJU SUGARU” NAPISAO JE ROALD DAHL
U SVOJOJ KOLIBI GIPSY HOUSE U GREAT MISSENDENU U BUCKINGHAMSHIREU
IZMEĐU VELJAČE I PROSINCA 1976.
Prijevod titlova: Davor Levak