Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏כן.
‏טוב, אנחנו נמצאים בצריף שבו אני כותב.
‏אני כותב בצריף הזה כבר 30 שנים.
‏- הסיפור המופלא של הנרי שוגר. ‏מאת רואלד דאל -
‏חשוב, לפני שאתחיל,
‏אני אוהב לוודא שיש סביבי כל מה שנחוץ לי.
‏סיגריות, כמובן. קפה, שוקולדים.
‏ותמיד לוודא שיש לי ‏עיפרון מחודד לפני שאני מתחיל.
‏יש לי שישה עפרונות, ‏ואז אני אוהב לנקות את משטח הכתיבה שלי.
‏יש המון חתיכות גומי.
‏זהו.
‏ואז, לבסוף, מתחילים.
‏לרוב דרושים כמה תיקונים.
‏כן.
‏זה...
‏הנרי שוגר היה בן 41, רווק ועשיר.
‏הוא היה עשיר ‏כי היה לו אבא עשיר, המנוח כעת.
‏הוא היה רווק כי הוא היה אנוכי מדי ‏לחלוק את כספו עם רעיה.
‏גובהו היה 1.87 מ',
‏ואולי לא נאה כמו שהוא חשב.
‏הוא הקדיש תשומת לב רבה לבגדיו.
‏הוא הזמין את חליפותיו אצל חייט יקר,
‏את חולצותיו אצל יצרן חולצות, ‏ואת נעליו אצל סנדלר.
‏הספר שלו סיפר את שערו אחת לעשרה ימים,
‏ותמיד עשו לו מניקור במקביל.
‏הוא נהג במכונית פרארי,
‏שעלתה לו בערך כמו בית בכפר.
‏כל חבריו היו עשירים,
‏והוא מעולם לא עבד יום בחייו.
‏גברים כמו הנרי שוגר ‏נסחפים כמו אצות בכל רחבי העולם.
‏הם לא אנשים רעים במיוחד, ‏אבל הם גם לא טובים.
‏הם פשוט חלק מהקישוט.
‏לכל העשירים מסוגו של הנרי, כמובן,
‏יש מוזרות אחת במשותף, ‏דחף אדיר להתעשר עוד יותר.
‏עשרה מיליון אף פעם לא מספיקים. ‏גם לא 20 מיליון.
‏הם תמיד סובלים ‏מהכמיהה הבלתי נלאית לעוד כסף,
‏ומהאימה שיתעוררו בוקר אחד ‏ויגלו שאין בבנק כלום.
‏האנשים האלה מיישמים ‏שיטות שונות להגדלת הונם.
‏חלק קונה מניות וצופה בהן עולות ויורדות.
‏חלק קונה אדמה, אמנות, יהלומים. ‏חלק מהמר ברולטה, בבלאק ג'ק וסוסים.
‏חלק, אכן, מהמר על הכול.
‏הנרי שוגר היה טיפוס כזה, ‏ובכלל לא הסתייג מרמאויות, אגב.
‏סופ"ש קיצי אחד,
‏הנרי נסע מלונדון לכפר ‏כדי לשהות אצל סר ויליאם וו'.
‏הבית היה מרהיב. כמו גם הגינות.
‏אבל כשהנרי הגיע באותה שבת, הגשם כבר ניתך.
‏המארח ושאר אורחיו ‏העבירו את אחר הצהריים במשחקים,
‏בזמן שהנרי בהה בעגמומיות ‏בטיפות שניתזו על החלונות.
‏הנרי יצא מהטרקלין והלך למבואה.
‏הוא שוטט ברחבי הבית חסר מטרה. ‏ולבסוף, התגנב לספרייה.
‏אביו של סר ויליאם היה אספן ספרים חשוב, ‏וארבעת קירות חדר עצום זה
‏כוסו בכרכים עתיקים בעטיפות עור יפהפיות ‏מהמסד ועד הטפחות.
‏הנרי שוגר לא התעניין.
‏הספרים היחידים שקרא ‏היו ספרי בלשים ומותחנים. פה אין כאלו.
‏הוא עמד לעזוב
‏כשמבטו נמשך למשהו שונה למדי וננעץ בו.
‏הוא היה כה דקיק שלא היה מבחין בו
‏לולא בלט מעט מהספרים שלצידיו.
‏הוא שלף אותו מהמדף.
‏למעשה, הוא היה רק
‏חוברת תרגול מקרטון, ‏מהסוג שמשמש ילדים בבי"ס.
‏הכריכה הייתה כחולה כהה, אבל לא היה כיתוב.
‏בעמוד הראשון, שהודפס ידנית בדיו שחור, ‏בכתב ברור ומסודר, נכתב:
‏- דוח על אימדד קהאן -
‏- האיש שרואה בלי עיניו ‏מאת ד"ר ז' ז' צ'טרג'י -
‏משונה. מוזר. מה זה?
‏הוא התמקם בכורסה והתחיל מההתחלה.
‏את הדברים הבאים קרא הנרי ‏בחוברת התרגול הכחולה.
‏שמי ז' ז' צ'טרג'י, ‏המנתח הראשי בבי"ח אדונים וגברות בכלכותה.
‏בבוקר השניים בדצמבר 1935
‏הייתי בחדר מנוחת הרופאים ושתיתי תה.
‏שלושה רופאים נוספים נכחו איתי. ‏ד"ר מרשל, ד"ר מיטרה וד"ר מקפרלן.
‏הייתה נקישה בדלת.
‏"יבוא", אמרתי.
‏תסלחו לי, בבקשה. ‏אפשר לבקש מכם טובה, רבותיי?
‏"זהו חדר פרטי", אמרתי.
‏אני יודע. סליחה שאני מתפרץ ככה,
‏אבל יש לי דבר מעניין ביותר ‏להראות לכם, לדעתי.
‏ארבעתנו התעצבנו למדי ולא אמרנו דבר.
‏רבותיי, אני אדם שרואה בלי להשתמש בעיניו.
‏הוא היה איש נמוך בן כ-60
‏עם שפם לבן, וכיסוי משונה ‏של שיער שחור על אפרכסות אוזניו.
‏אתם יכולים לחבוש את ראשי ‏ב-50 תחבושות, איך שתרצו,
‏ועדיין אוכל לקרוא לכם ספר.
‏הוא נראה רציני לחלוטין. ‏חשתי שנעורה בי סקרנות.
‏תיכנס בבקשה.
‏טוב. כמה אצבעות מרים ד"ר מרשל?
‏שבע. ‏-"שוב", אמרתי.
‏תשע. ‏-"שוב", אמרתי.
‏שלוש. ‏-שוב...
‏שוב שלוש. ‏-שוב.
‏אין אצבעות.
‏מה התכסיס?
‏אין תכסיס. זה דבר אמיתי ‏שפיתחתי אחרי שנים של אימונים.
‏אילו מין אימונים?
‏תסלח לי, אדוני, אבל זה עניין אישי.
‏מה נוכל לעשות למענך?
‏אני עובד בתיאטרון נודד. ‏הגענו לכלכותה היום.
‏הערב הופעת הבכורה שלנו באולם הרויאל פאלאס.
‏אני מופיע בתוכנייה בתור:
‏אימדד קהאן, האיש שרואה בלי עיניו.
‏כל אימת שהלהקה שלנו מגיעה לעיר חדשה
‏אני הולך היישר לביה"ח הגדול
‏ומבקש מהרופאים לחבוש את עיניי ‏באופן הכי יסודי ומקצועי.
‏חשוב שהמלאכה הזאת תבוצע בידי רופאים,
‏אחרת אנשים עלולים לחשוב שאני מרמה.
‏אז אני יוצא לרחובות ומבצע מעשה מסוכן.
‏הבטתי בשלושת האחרים.
‏ד"ר מיטרה וד"ר מקפרלן ‏נאלצו לחזור למטופלים. לכו.
‏אבל ד"ר מרשל אמר... ‏-למה לא? בוא נעשה זאת כהלכה.
‏נוודא היטב שהוא לא רואה דבר.
‏אתה אדיב ביותר. אנא עשה כרצונך.
‏"לפני שנחבוש אותו", אמרתי למרשל,
‏"נמלא את ארובות עיניו במשהו רך ומוצק".
‏בצק? ‏-מושלם. קפוץ למאפיית ביה"ח,
‏כשאקח אותו למרפאה לאטום את עפעפיו.
‏הובלתי את אימדד קהאן ‏במורד מסדרון ארוך למרפאה.
‏"תשכב שם בבקשה", אמרתי.
‏הוצאתי בקבוקון קולודיון מהארון.
‏אדביק את עפעפיך בחומר הזה.
‏איך אסיר אותו אחר כך?
‏תמרח מעט אלכוהול בזהירות, ‏מתחת לריסים. הוא ימוסס אותו.
‏תישאר בעיניים עצומות ‏בזמן שנחכה שהוא יתקשה.
‏חלפו שתי דקות.
‏"תנסה לפקוח עיניים", אמרתי. הוא לא הצליח.
‏לקחתי גוש מהבצק של ד"ר מרשל ‏ומרחתי אותו על אחת מעיניו של אימדד קהאן.
‏מילאתי את הארובה כולה
‏ונתתי לבצק לגלוש לעור שסביב.
‏עשיתי אותו דבר בעין השנייה.
‏לחצתי על השוליים בחוזקה.
‏"זה לא מציק מדי?" שאלתי.
‏בכלל לא. תודה.
‏"אתה תחבוש", אמרתי לד"ר מרשל.
‏האצבעות שלי דביקות מדי.
‏בעונג. רק נניח את אלה כאן...
‏ד"ר מרשל הניח כדור צמר גפן עבה ‏על עיניו מלאות הבצק של אימדד.
‏הוא נשאר במקומו.
‏נא להזדקף בבקשה.
‏ד"ר מרשל ליפף גליל תחבושת ‏בעובי 7.5 ס"מ סביב פניו וראשו.
‏אנא תשאיר את אפי פנוי לנשימה.
‏כמובן.
‏סליחה, זה יהיה טיפונת הדוק.
‏איך זה?
‏"נפלא", אמרתי.
‏הוא נראה כמו אדם שעבר ניתוח מוח מחריד.
‏איך המרגש?
‏המרגש מצוין.
‏עליי להחמיא לכם, רבותיי, ‏על עבודתכם היסודית.
‏אימדד קהאן קם מהמיטה והלך היישר לדלת.
‏שומו שמיים! ראית? ‏הוא הניח את ידו על הידית!
‏ד"ר מרשל הפסיק לחייך.
‏אימדד קהאן הלך רגיל ‏ובקצב מהיר למדי במסדרון ביה"ח.
‏ד"ר מרשל ואני הלכנו כחמישה מ' מאחוריו. ‏היה מבהיל מאוד לראותו
‏הולך כרגיל כשראשו חבוש לגמרי ‏בתחבושת עצומה...
‏"הוא ראה אותה!" זעקתי.
‏"הוא ראה את העגלה! זה לא ייאמן!"
‏ד"ר מרשל לא ענה.
‏פרצופו היה מאובן מהלם ותדהמה.
‏אימדד קהאן הגיע למדרגות וירד בלי שום בעיה.
‏הוא גם לא שם יד על המעקה.
‏תראו את תגובתם של מספר אנשים שעלו.
‏בתחתית המדרגות, ‏הוא פנה ויצא מהדלתות לרחוב.
‏ד"ר מרשל ואני נצמדנו אליו מאחור.
‏מתחתינו, ברחבה, ‏המתין קהל של כ-100 ילדים יחפים בצעקות
‏וזרם אל האורח לבן-הראש שלנו.
‏הוא בירך אותם בהנפת שתי ידיו מעל ראשו.
‏הוא ניגש היישר לאופניים, ‏עלה עליהם ודיווש בשמיניות בחצר.
‏הילדים היחפים רדפו אחריו, ‏הריעו וצחקו בעקבותיו.
‏הוא האיץ היישר לתנועה הסואנת ‏ברחוב ההומה של כלכותה,
‏כשמכוניות צופרות ושועטות על פניו לכל עבר.
‏הוא רכב לעילא.
‏לרגע עוד ראינו אותו.
‏אחר כך הוא פנה ונעלם.
‏"אני לא מסוגל להאמין", אמר ד"ר מרשל. ‏-אני לא מסוגל מאמין.
‏"גם אני לא", אמרתי.
‏אני חושב שחזינו הרגע בנס.
‏כל שאר היום הייתי עסוק במטופלים בביה"ח.
‏ב-18:00 בערב נסעתי לדירתי להחליף בגדים.
‏עשיתי מקלחת ארוכה וקרה.
‏שתיתי ויסקי עם סודה כשישבתי על המרפסת, ‏כשרק מגבת על מותניי.
‏ב-18:50 הגעתי לאולם הרויאל פאלאס.
‏המופע נמשך שעתיים.
‏להפתעתי נהניתי ממנו. ‏הלהטוטן, מאלף הנחשים, בולע האש,
‏בולע החרבות שדחף רפייר 120 ס"מ ‏במורד הגרון אל הקיבה.
‏והאחרון, לקול תרועת חצוצרות,
‏ידידינו אימדד קהאן יצא לבצע את הופעתו.
‏אנשים מהקהל הוזמנו לבמה ‏לכסות את עיניו בבדים ובצעיפים
‏לפני שזרק סכינים סביב גופו של ילד,
‏וירה בפחית מעל לראש הילד באקדח.
‏ואז, לבסוף, הולבשה חבית מתכת ‏מעל ראשו שכבר היה חבוש.
‏הילד הניח מחט באחת מידיו של אימדד קהאן ‏וחוט כותנה בידו השנייה.
‏זכוכית מגדלת עצומה מוקמה לפניו,
‏ובלי אף טעות,
‏הוא השחיל יפה את החוט בקוף המחט.
‏הוכיתי בתדהמה.
‏מאחורי הקלעים מצאתי אותו ‏יושב בשקט על שרפרף
‏בעודו מסיר את איפור הבמה.
‏אתה סקרן, אדוני הרופא, נכון?
‏"סקרן ביותר", אמרתי.
‏שוב התרשמתי מכיסוי השיער השחור ‏הסמיך להפליא שצמח על אפרכסות אוזניו.
‏מעולם לא ראיתי דבר כזה אצל איש.
‏יש לי הצעה. אני לא סופר במקצועי,
‏אבל אם תספר לי בדיוק איך פיתחת את הכוח הזה
‏של היכולת לראות בלי עיניך, ‏ארשום זאת בדייקנות מרבית.
‏אח"כ אקליד זאת ‏ואנסה לפרסם בכתב העת הבריטי לרפואה
‏או אולי בכתב עת מפורסם.
‏האם זה יעזור לך, אם תתפרסם?
‏זה יעזור לי מאוד. ‏-נפלא.
‏יש לי קצרנות שמשמשת אותי ‏ברישום היסטוריה רפואית.
‏אני סבור שרשמתי ‏כל מה שהוא אמר לי באותו ערב, מילה במילה.
‏אני מציג לכם את זה כעת, במילותיו הוא.
‏- כל מה שאימדד קהאן אמר לי באותו ערב -
‏- (מילה במילה) -
‏נולדתי במדינת קשמיר ב-1873.
‏אבי היה כרטיסן ברכבת הארצית.
‏יום אחד בא לבית ספרנו קוסם והעלה מופע.
‏הייתי מוקסם.
‏כעבור שבועיים לקחתי את כל חסכונותיי
‏וברחתי מהבית כדי להצטרף ‏ללהקת תיאטרון נודדת.
‏זה היה ב-1886. הייתי בן 13.
‏במשך שלוש שנים
‏נסעתי עם הלהקה בכל רחבי פנג'אב.
‏בסופן הייתי המופע המרכזי.
‏כל העת חסכתי כסף,
‏שהצטבר לבסוף לקצת יותר מ-3,000 רופי.
‏באותה עת שמעתי סיפור על יוגי גדול ונודע
‏שהשיג יכולת ריחוף אמיתית.
‏נאמר שכשהוא התפלל,
‏כל גופו עזב את הקרקע ‏והתרומם 46 ס"מ באוויר.
‏לכל הפחות, תוצאה יוצאת מהכלל.
‏שפם?
‏עזבתי את להקת התיאטרון
‏ועשיתי את דרכי לעיירה הקטנה על גדות הגנגס,
‏שם לפי השמועה התגורר היוגי הזה.
‏יום אחד שמעתי באקראי נוסע שהזכיר נזיר
‏שהוא נתקל בו, לא רחוק משם, ‏בג'ונגל הסמיך ביותר, לגמרי לבדו.
‏זה הספיק לי.
‏מיהרתי לשכור סוס ועגלה.
‏כשניהלתי מו"מ עם הנהג,
‏הופיע אדם שאמר שהוא נוסע באותו כיוון,
‏והציע שנחלוק בנסיעה ובהוצאות.
‏נו, איזה מזל נפלא באמת!
‏כששוחחתי עם בן לווייתי,
‏גיליתי שהוא היה תלמיד של היוגי הגדול עצמו,
‏ובדרכו באותה עת ממש לבקר את מורהו.
‏פלטתי,
‏"זה האיש שאני מחפש! ‏האם אוכל לפגוש אותו בבקשה?"
‏בן לווייתי הביט בי ארוכות ובאיטיות.
‏"זה בלתי אפשרי", הוא אמר.
‏מאותו רגע ואילך, הוא סירב לענות לשאלותיי.
‏אולם הצלחתי לגלות דבר אחד קטן.
‏השעה שבה היוגי הדגול החל במדיטציה.
‏בן לווייתי סימן לעצור את העגלה, ‏ירד ממנה והלך.
‏העמדתי פנים שאני ממשיך לנסוע, ‏אך ממש מעבר לפינה
‏קפצתי למטה והתגנבתי חזרה לאורך השביל.
‏האיש כבר נעלם בג'ונגל.
‏שמעתי רשרוש בסבך השיחים.
‏"אם זה לא הוא", חשבתי, "זה טיגריס,
‏"ועומדים להתנפל עליי, להיות מרוטש
‏"ולהיטרף בפיסות קטנות ‏של בשר מפורק מגואל בדם".
‏זה היה הוא.
‏לא היה אפילו שמץ של זכר ‏לשביל שבו צעד האיש.
‏הוא פילס את דרכו בינות במבוקים גבוהים
‏וכל סוג של צמחייה כבדה.
‏הזדחלתי אחריו בשקט רב, ‏ונשארתי לפחות כ-100 מטרים מאחוריו.
‏כל אימת שאיבדתי אותו, מה שקרה רוב הזמן,
‏הצלחתי לעקוב אחרי הרחש של צעדיו.
‏במשך חצי שעה, המשחק המותח הזה ‏של "עקוב אחריי" נמשך.
‏ואז לפתע, כבר לא שמעתי את האיש שלפניי.
‏עצרתי והקשבתי.
‏בבת אחת, מבעד לסבך הסמיך
‏ראיתי קרחת יער ושתי בקתות קטנות.
‏לבי זינק.
‏היה מקווה מים קטן ליד הבקתה הקרובה,
‏ולצידו מחצלת תפילה, ומעליו
‏עץ באובב גדול ‏עם ענפים עבים, יפים ועלוותיים.
‏במשך כל שעת הצהריים החמה המתנתי.
‏גם במהלך אחר הצהריים החם והלח המתנתי.
‏ואז כשהשעה 17:00 הגיעה,
‏טיפסתי חרישית במעלה העץ שלי ‏והסתתרתי בינות העלים.
‏לבסוף, היוגי הדגול יצא מבקתתו
‏והתיישב בשיכול רגליים על המחצלת.
‏כל תנועה שלו הייתה רגועה ועדינה.
‏הוא הניח את ידיו כשכפות ידיו על ברכיו,
‏ונשם עמוקות מהנחירים,
‏ויכולתי כבר לראות שאופף אותו בוהק מסוים.
‏במשך 14 דקות, ‏הוא נותר בתנוחה הזאת ללא ניע.
‏ואז, כשהתבוננתי, ראיתי בוודאות רבה,
‏שגופו התרומם לאט מהקרקע.
‏שלושים ס"מ. 38 ס"מ. 46 ס"מ. 50 ס"מ.
‏כשישים ס"מ מעל המחצלת.
‏במעלה העץ אמרתי לעצמי,
‏"הרי לפניך, אדם שיושב באוויר".
‏ארבעים ושש דקות, ‏לפי השעון שלי, גופו נותר באוויר.
‏ואז הוא ירד לאיטו בחזרה לאדמה,
‏עד שישבנו חזר לנוח על המחצלת.
‏אני ירדתי מהעץ שלי ורצתי ישר קדימה.
‏היוגי הדגול רחץ את ידיו ורגליו בקערה.
‏"כמה זמן אתה פה?" הוא אמר בחדות.
‏לפתע הוא הרים לבנה ‏והשליך אותה לעברי כה חזק,
‏שהיא נחצתה כשפגעה ברגלי הימנית מתחת לברך.
‏עדיין יש לי צלקת. הרי היא לפניכם.
‏זה דווקא היה מזל טוב.
‏היוגי הדגול לא אמור להתרגז ולהשליך לבנים.
‏הקשיש הושפל, התחרט והתאכזב מעצמו קשות.
‏הוא הסביר לי ‏שלמרות שהוא לא יכול לקבל אותי כתלמיד,
‏אף על פי כן, ‏הוא ייתן לי כמה הוראות לא רשמיות
‏כדי לכפר על תקיפתי.
‏תקיפה שהגיעה לי לגמרי, דרך אגב.
‏זה קרה ב-1890.
‏הייתי בן 17 כמעט.
‏מה היו הוראותיו של היוגי הדגול?
‏אלו הן.
‏המחשבה היא דבר מפוזר.
‏היא מעסיקה את עצמה ‏באלפי פריטים שונים במקביל.
‏דברים שרואים סביב. דברים ששומעים ומריחים.
‏דברים שחושבים עליהם. ‏דברים שמנסים לא לחשוב עליהם.
‏עליך ללמוד למקד את מחשבתך באופן כזה
‏שתוכל לדמיין, כרצונך, ‏רק פריט אחד ושום דבר אחר.
‏אם תתאמץ על זה, ‏אולי תצליח למקד את המחשבה המודעת
‏בחפץ אחד כלשהו שתבחר
‏במשך כשלוש וחצי דקות.
‏זה ייקח כ-20 שנים של מאמץ שקדני יומיומי.
‏"עשרים שנים?" קראתי.
‏עשרים שנים. אולי יותר.
‏עשרים שנים זה הזמן המצוי, ‏אם תצליח בכלל, אגב.
‏אהיה זקן עד אז!
‏הזמן משתנה. ‏לחלק זה לוקח עשור, לחלק 30 שנים.
‏במקרים נדירים במיוחד, מגיע אדם מיוחד
‏שמסוגל לפתח את הכוח בשנה או שנתיים בלבד,
‏אבל הוא אחד למיליארד. לא אתה.
‏האם באמת כה קשה למקד את המחשבה...
‏בלתי אפשרי כמעט. תנסה ותראה. ‏תעצום עיניים ותחשוב על משהו.
‏תחשוב על חפץ אחד בלבד. ‏תדמיין אותו. תראה אותו לפניך.
‏בתוך כמה שניות, מחשבתך תתחיל לנדוד.
‏מחשבות אחרות יתגנבו להן. ‏זה עניין קשה מאוד.
‏כך אמר היוגי הדגול הזקן והנבון.
‏ובזאת החלו התרגולים שלי.
‏מדי ערב ישבתי,
‏עצמתי עיניים ודמיינתי ‏את האדם שאני הכי אוהב בעולם,
‏והוא אחי הבכור, שמת בגיל עשר ממחלת דם.
‏התרכזתי במתאר פניו ‏אבל בשנייה שבה מחשבתי החלה לנדוד,
‏עצרתי את התרגול, נחתי כמה רגעים
‏ואז ניסיתי שוב.
‏אחרי חמש שנות תרגול יומיומי
‏הצלחתי להתרכז לחלוטין בפניו של אחי
‏במשך דקה וחצי.
‏הייתה לי התקדמות.
‏בינתיים,
‏התחלתי להרוויח כסף טוב בהופעות קסמים.
‏מטבעי, זריזות הידיים שלי טובה מאוד,
‏אבל המשכתי תמיד בתרגולים שלי.
‏מדי ערב, היכן שהייתי, התמקמתי במקום שקט,
‏ומיקדתי את מחשבתי בפניו של אחי.
‏לפעמים הדלקתי נר והתחלתי לבהות בלהבה.
‏בלהבת הנר, כידוע, יש שלושה חלקים נפרדים:
‏הצהוב שלמעלה, הסגול-אפור שלמטה
‏והשחור שבפנים.
‏הנחתי את הנר כ-41 ס"מ מפניי,
‏בגובה אחד עם עיניי,
‏כך שלא נאלצתי לאמץ ‏את שרירי עיניי ולו במקצת
‏בהרמת מבט או בהשפלתו.
‏בהיתי בחלק השחור שבמרכז ‏עד שהכול נעלם מסביב.
‏אחר כך עצמתי את עיניי
‏והתחלתי להתרכז בפניו של אחי.
‏ב-1907, כשהייתי בן 34, ‏הצלחתי להתרכז במשך שלוש דקות
‏בלי שמחשבתי תנדוד בכלל.
‏באותה עת גם שמתי לב ליכולת הקלה הזאת,
‏מעין תחושה קטנה ומוזרה
‏שכשאני עוצם את עיניי ומביט במשהו קשיח,
‏בריכוז עז,
‏אני יכול לראות את המתאר של החפץ שהבטתי בו.
‏חשבתי על משהו שהיוגי הקשיש אמר,
‏"ידוע שאנשים קדושים מסוימים ‏פיתחו ריכוז כה גדול
‏"שהם רואים בלי להשתמש בעיניהם".
‏מדי ערב, אחרי שביצעתי ‏את התרגולים עם להבת הנר,
‏שתיתי כוס קפה ואז כיסיתי את עיניי
‏וישבתי בכיסאי, בניסיון לראות בלי עיניי.
‏התחלתי מחפיסת קלפים.
‏למדתי את צידם האחורי. ניחשתי את ערכם.
‏מיידית, שיעור ההצלחה היה 60 אחוזים.
‏בהמשך קניתי מפות ומפות ימיות
‏שתליתי בכל רחבי החדר שלי.
‏הבטתי בהן שעות כשעיניי מכוסות, בניסיון ‏לקרוא את הכיתוב הקטן של מקומות ונהרות.
‏מדי ערב, בשמונה השנים העוקבות, ‏המשכתי בתרגול כזה.
‏ב-1915 הצלחתי לקרוא ספר שלם,
‏מכריכה לכריכה, בכיסוי עיניים.
‏עשיתי זאת!
‏לבסוף, השגתי את הכוח.
‏כידוע לך, כמובן, ‏זה נהפך למופע הקוסמות השלם שלי.
‏קהלים אהבו את זה, ‏אבל איש לא האמין שזה אמיתי. עדיין לא.
‏אפילו רופאים כמוך, ‏שמכסים את עיניי בצורה מקצועית ביותר,
‏מסרבים להאמין שמישהו רואה בלי עיניו.
‏הם שוכחים שיש דרכים אחרות לשלוח דמות למוח.
‏אימדד קהאן השתתק.
‏הוא היה עייף.
‏"אילו דרכים אחרות?" שאלתי.
‏בכנות רבה, איני יודע.
‏הראייה מבוצעת באזור אחר בגוף.
‏איזה אזור?
‏באותו לילה לא הלכתי לישון.
‏מדענים מכל העולם יעשו סלטות באוויר בגללו.
‏הוא לבטח האיש הכי יקר ערך בעולם.
‏היה עליי לברר בדיוק באיזה אופן ‏ביולוגי, כימי, קסום,
‏אפשר להעביר למוח דמות בלי להשתמש בעיניים.
‏עיוורים אולי יוכלו לראות, ‏חירשים לשמוע. מי יודע מה עוד?
‏"אין להתעלם מהאיש המדהים הזה", חשבתי.
‏התחלתי לתמלל בקפדנות ‏את כל מה שאימדד קהאן אמר לי באותו ערב.
‏כתבתי במשך חמש שעות בלי הפסקה.
‏ב-8:00 למחרת, כשהגיע הזמן ללכת לביה"ח ‏סיימתי את החלק הכי חשוב,
‏את העמודים שקראתם הרגע.
‏לא ראיתי את ד"ר מרשל ‏עד שנפגשנו להפסקת האוכל.
‏סיפרתי לו כמה שיכולתי בעשר הדקות שהיו.
‏"אחזור הערב לתיאטרון", אמרתי. ‏אסור לאבדו כעת.
‏אבוא איתך.
‏ב-18:45 בערב נסענו לאולם הרויאל פאלאס.
‏החניתי את המכונית ושנינו הלכנו לתיאטרון.
‏"משהו לא כשורה", אמרתי.
‏לא היה קהל מחוץ לאולם והדלתות היו סגורות.
‏הכרזה שפרסמה את המופע עוד הייתה שם, ‏אבל מישהו כתב עליה בצבע שחור...
‏"ההופעה הערב מבוטלת".
‏שאלתי שומר זקן ‏שעמד ליד הדלתות הנעולות, "מה קרה?"
‏מישהו מת.
‏"מי?"
‏מובן שכבר ידעתי.
‏האיש שרואה בלי עיניו.
‏"איך?" זעקתי.
‏הוא הלך לישון ולא התעורר.
‏דברים כאלה קורים.
‏צעדנו לאט בחזרה למכונית.
‏הוצפתי בתחושת יגון וכעס.
‏אסור היה לי להוריד עין מאיש יקר זה.
‏היה עליי לתת לו את מיטתי ולדאוג לו.
‏אימדד קהאן היה עושה ניסים.
‏הוא תיקשר עם כוחות עוצמתיים ומסתוריים ‏הרחק מהישג ידם של אנשים פשוטים.
‏כעת הוא היה מת.
‏"זהו זה", אמר ד"ר מרשל.
‏זהו זה.
‏"כן", אמרתי.
‏"זהו זה."
‏זה תיעוד אמיתי ומדויק של כל מה שהתרחש
‏בשני המפגשים שלי עם אימדד קהאן.
‏נו, נו, נו.
‏זה מעניין ביותר.
‏זו פיסת מידע מדהימה.
‏זה עשוי לשנות את חיי.
‏פיסת המידע שהנרי התייחס אליה
‏הייתה שאימדד קהאן אימן את עצמו ‏לקרוא את ערכו של קלף
‏מצידו האחורי,
‏ובהיותו, כפי שצוין, מהמר רמאי,
‏הנרי קלט מייד שהוא יכול לעשות הון.
‏הוא ירד למזווה של המשרת
‏וביקש נר, פמוט וסרגל.
‏הוא לקח אותם לחדרו, נעל את הדלת,
‏הסיט את הווילונות וכיבה את האור.
‏הוא שם את הנר על השידה וקירב כיסא.
‏הוא הבחין בסיפוק ‏שעיניו היו בדיוק בגובה אחד עם הפתיל.
‏בעזרת הסרגל, הוא מיקם את פניו 41 ס"מ מהנר,
‏כפי שצוין בחוברת.
‏אימדד קהאן דמיין את פניו ‏של האדם האהוב עליו ביותר,
‏שבמקרה שלו היה אחיו המנוח.
‏להנרי לא היה אח.
‏הוא החליט, לחלופין, לדמיין את פניו שלו.
‏כשהנרי בהה באזור השחור הזעיר שבמרכז הלהבה,
‏קרה דבר מדהים.
‏מחשבתו התרוקנה לחלוטין, מוחו חדל לרצד,
‏ובבת אחת, הוא חש כאילו גופו נעטף,
‏חמים ונעים,
‏בתוך האזור השחור של לא-כלום בוער.
‏יש להודות שזה נמשך רק 15 שניות.
‏אבל מאותו רגע ואילך, בכל מקום ובכל מצב,
‏הוא דאג לתרגל עם הנר חמש פעמים ביום.
‏לראשונה בחייו, הוא השקיע את כל כולו ‏בהתלהבות ממשית,
‏וההתקדמות שלו הייתה מרשימה.
‏אחרי שישה חודשים,
‏הוא הצליח להתרכז לחלוטין ‏בדמות של פניו לא פחות משלוש דקות
‏בלי ששום מחשבה חיצונית חדרה לראשו.
‏"זה אני", הנרי חשב.
‏"אני המחונן אחד למיליארד ביכולת
‏"להשיג כוחות יוגה במהירות מדהימה!"
‏בתום השנה הראשונה, ‏הוא עלה על חמש וחצי דקות.
‏הגיעה העת.
‏- 16 בספטמבר 1959 -
‏הסלון בדירתו של הנרי בלונדון. חצות.
‏הנרי מתנער בהתלהבות שכן לראשונה
‏הוא הניח חפיסת קלפים הפוכה לפניו
‏והתרכז בקלף העליון.
‏בהתחלה, הוא ראה רק את העיצוב הפשוט ‏של קווים אדומים דקים על הגב,
‏שהוא כנראה העיצוב הכי נפוץ בעולם של קלפים.
‏הוא העביר את הריכוז שלו ‏מהדפוס עצמו לצידו השני של הקלף.
‏הוא התמקד בעוצמה רבה ‏בצד התחתון והבלתי נראה של הקלף.
‏שלושים שניות חלפו. דקה, שתיים, שלוש.
‏הנרי לא הזיז שריר.
‏הריכוז המפותח ביותר שלו מוחלט כעת.
‏הוא דמיין את צידו ההפוך של הקלף.
‏שום מחשבה משום סוג לא הורשתה לחדור לראשו.
‏במהלך הדקה הרביעית התחיל לקרות משהו.
‏לאט, באורח קסם, אבל בבירור,
‏כתם שחור נהפך לעלה, ‏ושרבוט מפותל נהפך לחמש.
‏חמש עלה.
‏באצבעות רועדות, ‏הוא מרים את הקלף והופך אותו.
‏"עשיתי זאת!" הוא אמר.
‏הנרי נהיה מוטרף.
‏הוא לא יצא מדירתו, אלא לקנות אוכל ושתייה.
‏כל היום ולעיתים עד אישון הלילה,
‏הוא עמל על הקלפים עם שעון עצר לצידו,
‏קיצר את הזמן, שנייה אחר שנייה.
‏בתוך חודש, הוא ירד לדקה וחצי. ‏בשישה חודשים, 20 שניות.
‏בשבעה חודשים נוספים, עשר שניות גג.
‏היעד לו הוא חמש.
‏ברור לו שאם לא יקרא דרך קלף ‏בחמש שניות לכל היותר,
‏הוא לא יוכל לרמות את הקזינו בהצלחה.
‏אך ככל שהוא התקרב ליעדו, ‏כך נהיה קשה יותר להגיע אליו.
‏בארבעה שבועות הוא ירד מעשר שניות לתשע.
‏חמישה נוספים להגיע מתשע לשמונה.
‏בשלב זה, המאמץ כבר לא הפריע לו.
‏הוא מסוגל לעבוד 12 שעות רצוף, בלי בעיה.
‏הוא יודע בוודאות שהוא יגיע לזה בסוף.
‏שתי השניות האחרונות ‏הן הכי קשות. 11 חודשים.
‏אבל בשבת אחת, אחר הצהריים...
‏חמש שניות. הנרי עובר את כל החפיסה ‏ומתזמן את עצמו בכל קלף.
‏חמש שניות.
‏כמה זמן לקח לו להגיע לרגע הזה?
‏שלוש שנים ושלושה חודשים של מאמץ רציף.
‏היו הרבה יותר ‏מ-100 בתי קזינו חוקיים בלונדון.
‏הנרי היה חבר בלא פחות מעשרה מהם. ‏לורד'ס האוס היה החביב עליו.
‏הוא היה הטוב במדינה ‏וממוקם באחוזה ג'ורג'יאנית מרהיבה.
‏ערב טוב, מר שוגר.
‏אמר האיש מאחורי הדלפק, ‏שתפקידו לא לשכוח פרצוף.
‏הנרי ירד במדרגות הרחבות המופלאות ‏ונכנס למשרד הקופאי.
‏הוא כתב המחאה בסך 10,000 ליש"ט.
‏נשים מלאות חגו סביב גלגל הרולטה ‏כמו תרנגולות שמנמנות סביב מתקן האכלה.
‏גברים סמוקים עם סיגרים בפה ‏ספרו את האסימונים שלהם
‏כשעיניהם מנצנצות בחמדנות.
‏מוזר. לראשונה בחייו של הנרי,
‏הוא הביט בגועל בחדר ‏מלא באנשים עשירים לזרא, בכנות.
‏הנרי חיפש מקום פנוי בדיוק לימינו של המחלק
‏באחד משולחנות הבלאק ג'ק.
‏המחלק לקח את כספו של הנרי ‏והכניס אותו לחריץ בשולחן.
‏הוא היה גבר צעיר, יחסית, ‏עם עיניים שחורות ועור אפור.
‏הוא כלל לא חייך ודיבר רק כשצריך.
‏היו לו ידיים רזות במיוחד ‏והוא חישב באצבעות.
‏הוא הרים שורת אסימוני 25 ליש"ט ‏והניח אותם בערמה על השולחן.
‏לא היה לו צורך לספור. ‏אצבעותיו הזריזות לא טעו.
‏הוא החליק את הערמה להנרי.
‏כשהנרי ערם מולו אסימונים,
‏הוא הציץ בקלף העליון בשרוול המחלק.
‏בחמש שניות הוא ראה שזה עשר. ‏הוא שם שמונה אסימונים, 200 ליש"ט,
‏ההימור המרבי בבלאק ג'ק בלורד'ס האוס.
‏הוא קיבל את העשר. הקלף השני שלו היה תשע.
‏תשע עשרה יחדיו.
‏ב-19 עומדים.
‏לא עושים כלום ומקווים שהמחלק ‏לא יקבל 20 או 21. זה מובן מאליו.
‏כשהמחלק חזר אל הנרי, הוא אמר... ‏-תשע עשרה.
‏...והמשיך לשחקן הבא. "חכה", אמר הנרי.
‏המחלק עצר וחזר אל הנרי,
‏הרים גבה והביט בו בעיניו השחורות והקרירות.
‏תרצה למשוך קלף ב-19? ‏-הוא שאל ביובש.
‏מובן שהיו רק שני קלפים בשרוול ‏שלא ישברו את ה-19, האס והשתיים.
‏רק אידיוט יבקש למשוך קלף ב-19, ‏במיוחד כשיש 200 ליש"ט על השולחן.
‏גבו של הקלף הבא שיחולק היה גלוי לעין. ‏המחלק לא נגע בו.
‏"כן", הנרי אמר. "עוד קלף". ‏המחלק משך בכתפיו וחילק אותו.
‏שתיים תלתן נחת מול הנרי לצד התשע והעשר.
‏עשרים ואחת. ‏-אמר המחלק באדישות.
‏עיניו השחורות התרוממו שוב להנרי
‏ועצרו שם, בדממה, בדריכות, בתימהון.
‏הנרי ערער אותו. ‏נדיר שראה, אם בכלל, מישהו מושך קלף ב-19.
‏הבחור הזה משך קלף ב-19 ברוגע ובביטחון
‏שהיו מטלטלים למדי, והוא זכה.
‏הנרי קלט את מבטו של המחלק ‏וקלט מייד שטעה טעות שטותית.
‏הוא משך תשומת לב. "תסלחו לי."
‏אסור לו לעשות זאת שוב.
‏עליו להיזהר מאוד, ‏ואפילו לגרום לעצמו להפסיד מדי פעם.
‏המשחק נמשך.
‏היתרון של הנרי היה עצום כל כך,
‏שהוא התקשה לשמור על רמת זכיות סבירה.
‏בשעה, הוא זכה ב-30,000 ליש"ט.
‏הוא עצר שם.
‏זה יכול היה להיות מיליון, באותה קלות.
‏תודה.
‏הנרי היה מסוגל כעת, ‏כמעט בוודאות, לעשות כסף
‏מהר יותר מכל אדם בעולם כולו.
‏מעניין.
‏אילו היה זה סיפור מומצא במקום אמיתי,
‏היה הכרחי בשלב זה
‏להמציא סוף מפתיע ומלהיב לדבר.
‏משהו דרמטי וחריג.
‏לדוגמה, הנרי יכול ללכת לדירתו ‏ולהתחיל לספור את כספו.
‏בעודו עושה זאת, ‏הוא עלול להרגיש לא טוב לפתע.
‏יש לו כאב בחזה.
‏הוא מחליט ללכת לישון מיידית. הוא מתפשט.
‏הוא הולך ערום לארון ללבוש פיג'מה.
‏חולף על פני המראה הגדולה שעל הקיר. עוצר.
‏אוטומטית, מכוחו של הרגל, הוא מתחיל להתרכז.
‏בבת אחת, הוא רואה מבעד לעורו.
‏כמו צילום רנטגן, אבל משופר. הוא רואה הכול.
‏עורקים, ורידים, הדם שזורם בתוכו.
‏כבד, כליות, מעיים. הוא רואה את ליבו הפועם.
‏הוא מביט בנקודה בחזהו שממנה מגיע הכאב
‏ורואה גוש כהה קטן בתוך הווריד הגדול ‏שמוביל אל הלב מימין.
‏קריש דם. תחילה, הקריש נראה נייח.
‏ואז הוא זז. התנועה קלה מאוד. רק כמילימטר.
‏הדם בווריד מפומפם ‏מאחורי הקריש ועובר על פניו,
‏כך שהקריש שוב זז.
‏הוא מזנק כס"מ ורבע. הנרי מביט באימה.
‏הוא יודע שקריש דם גדול שהשתחרר ונע בווריד
‏יגיע לבסוף ללב.
‏הוא עומד למות.
‏זה יהיה סוף לא רע לסיפורת, ‏אבל זו לא סיפורת.
‏זה סיפור עובדתי.
‏הבדייה היחידה בו היא שמו של הנרי, ‏שלא היה הנרי שוגר.
‏יש להגן על שמו. עדיין חובה להגן עליו.
‏פרט לכך, זה סיפור אמיתי,
‏ומשום שהסיפור אמיתי, הוא מצריך סוף אמיתי.
‏זה מה שקרה באמת.
‏הנרי צעד כשעה. הערב היה קריר ונעים.
‏העיר עדיין ערה לגמרי.
‏הוא חש בחבילת הכסף העבה ‏שבכיס המקטורן הפנימי.
‏הוא טפח עליה קלות.
‏הרבה כסף יחסית לשעת עבודה.
‏אך הוא היה תמהה.
‏הוא לא הבין למה התלהבותו מועטה כל כך ‏מההצלחה הכבירה הזאת.
‏אילו זה קרה לפני שלוש שנים, ‏לפני שהחל עם היוגה,
‏הוא היה משתגע מהתלהבות.
‏הוא היה רץ למועדון הלילה הקרוב כדי לחגוג.
‏אבל הנרי לא הרגיש נלהב.
‏הוא הרגיש עצוב.
‏בכל פעם שהימר, הניצחון שלו היה ודאי.
‏לא היה ריגוש, לא מתח, לא סיכון.
‏הוא ידע שמעתה ‏הוא יוכל לנסוע בעולם ולעשות מיליונים.
‏אבל האם זה יהיה כיף?
‏ועוד משהו. האין זה אפשרי לחלוטין
‏שהתהליך שהוא עבר להשגת כוחות היוגה
‏שינו לחלוטין את כל השקפת חייו?
‏זה אפשרי.
‏למחרת בבוקר, הנרי קם מאוחר, יצא מהמיטה,
‏ראה את החבילה העצומה ששכבה על השידה שלו,
‏ולא חפץ בה.
‏מה?
‏בוקר טוב, אדוני. הוא שלך! זו מתנה!
‏אני...
‏מה זה?
‏תשים אותו בכיסך!
‏בסדר.
‏מה זה?
‏זה כסף.
‏תשמרו לכם!
‏היי!
‏נו באמת...
‏היה צלצול בדלת.
‏מה לעזאזל אתה חושב שאתה עושה?
‏בוקר טוב, השוטר. ‏סליחה על ההמון, רק חילקתי כסף.
‏אתה מעורר מהומה! ‏-רק חילקתי קצת כסף.
‏במחילה, לא אעשה זאת שוב. הם יתפזרו מהר.
‏השוטר הוריד יד אחת ממותניו ‏והציג שטר של 50 ליש"ט.
‏השגת אחד בעצמך. ‏-זו ראיה. מה מקור הכסף?
‏זכיתי בו בבלאק ג'ק. היה לי ערב בר מזל.
‏הנרי מסר את שם המועדון ‏והשוטר רשם אותו בפנקס.
‏תבדוק, יגידו לך שזה נכון.
‏השוטר הוריד את הפנקס. לא אכפת לי.
‏לא? ‏-בכלל לא. ממש לא.
‏למעשה, אני מאמין לסיפור שלך,
‏אבל זה לא מצדיק את מה שעשית אפילו במקצת.
‏לא עשיתי משהו לא חוקי, נכון?
‏לא חוקי?
‏אתה אידיוט!
‏אם התמזל מזלך וזכית בסכום כסף כביר שכזה
‏ואתה רוצה לחלק אותו, אל תזרוק אותו מהחלון.
‏תיתן אותו למקום שבו הוא יועיל. ‏בית חולים, למשל, או בית יתומים.
‏יש בתי חולים ובתי יתומים מכל המדינה,
‏שבקושי יש להם כסף ‏לקנות לילדים מתנה לחג המולד.
‏ואז צץ לו אידיוט מפונק כמוך,
‏שלא ידע אף לרגע מהי מצוקה,
‏ומשליך את זה לרחוב!
‏ובזאת השוטר רקע ברגליו ‏במורד המדרגות ויצא החוצה.
‏הנרי לא זז.
‏מילותיו של השוטר והזעם הכן שבו הוא דיבר,
‏הכו חזק ועמוק.
‏הוא התבייש.
‏זו הייתה הרגשה איומה.
‏ואז לפתע, בבת אחת,
‏הנרי הרגיש חשמול עוצמתי מעקצץ בכל גופו,
‏ואז בא לו רעיון גדול ומופלא ‏שעמד לשנות הכול.
‏הנרי התחיל לצעוד הלוך ושוב,
‏ומנה את הדברים ‏שיהפכו את הרעיון המופלא שלו לאפשרי.
‏אחת. אזכה בסכום כסף גדול מאוד
‏בכל יום בחיי מרגע זה ואילך.
‏שתיים. אסור לי לחזור לאותו קזינו ‏יותר מפעם אחת כל שישה חודשים.
‏שלוש. אסור לי לזכות ‏בסכום גדול מדי בביקור אחד.
‏חמישים אלף ליש"ט בלילה, זאת המגבלה.
‏ארבע. 50,000 ליש"ט בלילה ‏במשך 365 ימים בשנה.
‏אלה 18.25 מיליון ליש"ט.
‏חמש. אמשיך לנוע.
‏לא יותר משניים, שלושה לילות ‏ברציפות בעיר כלשהי.
‏לונדון, מונטה קרלו, קאן, ביאריץ,
‏דוביל, לאס וגאס, מקסיקו סיטי, ‏בואנוס איירס, נסאו.
‏שש. אקח את הכסף שארוויח ‏ואקים בתי חולים ובתי יתומים ברחבי העולם.
‏אני מסכים שכחלום, הוא נשמע נדוש ורגשני,
‏אבל במציאות, לדעתי אצליח להגשים אותו.
‏לדעתי הוא לא יהיה נדוש בכלל. ‏לדעתי, הוא יהיה משגע להפליא.
‏שבע. אני צריך שותף. ‏מישהו שישב מאחורי דלפק ויקבל את הכסף,
‏ואז ישלח אותו לנזקקים.
‏מישהו שאוכל לסמוך עליו ‏לעד עמוקות, ללא עוררין וללא תנאי.
‏ג'ון וינסטון היה הרו"ח של הנרי, ‏הוא היה הרו"ח גם של אביו,
‏ואביו של ג'ון וינסטון ‏הרו"ח של אבי אביו של הנרי.
‏תוכל להיות האיש הכי עשיר בתבל.
‏אני לא רוצה להיות האיש העשיר בתבל.
‏לא אוכל לפעול באנגליה. ‏רשות המיסים תיקח הכול.
‏אצטרך לעבור לשווייץ, כנראה, אך לא מחר.
‏אני לא רווק כמוך בלי שום אחריות.
‏עליי לדבר עם אשתי וילדיי, ‏עליי לתת התראה לשותפיי.
‏עליי למכור את ביתי, למצוא בית אחר בשווייץ.
‏עליי להוציא את הילדים מבי"ס. זה לוקח זמן.
‏כעבור שנה, ‏הנרי שלח קצת יותר מ-120 מיליון ליש"ט
‏לג'ון וינסטון בלוזאן.
‏הכסף נמסר חמישה ימים בשבוע
‏לחברה שווייצרית בשם וינסטון שוגר בע"מ.
‏איש חוץ מג'ון וינסטון והנרי ‏לא ידע מה מקור הכסף,
‏או מה יקרה איתו.
‏העברות ימי ב' תמיד היו הגדולות
‏כי כללו את הזכיות של הנרי ‏משישי, שבת וראשון,
‏כשהבנקים היו סגורים.
‏הוא פעל במהירות מדהימה,
‏ולפעמים שינה את זהותו כמה פעמים בשבוע.
‏לרוב, הרמז היחיד שהיה לג'ון ‏על מקום הימצאו של הנרי
‏היה הכתובת של הבנק ‏שהעביר את הכסף. זה היה משגע.
‏הנרי מת בשנה שעברה, בגיל 63, מתסחיף ריאתי.
‏הוא צפה את זה, מילולית, אבל חש שלווה רבה.
‏הוא נצמד לתוכניתו במשך קצת יותר מ-20 שנים.
‏הוא הרוויח 644 מיליון ליש"ט.
‏הוא הותיר 21 בי"ח מבוססים
‏ומנוהלים כהלכה לילדים, ‏ובתי יתומים ברחבי העולם,
‏מפוקחים וממומנים מלוזאן ‏בידי ג'ון וינסטון וצוותו.
‏מלאכתו הושלמה.
‏אז מניין כל זה ידוע לי? ‏שאלה טובה. אומר לכם.
‏זמן קצר אחרי מותו של הנרי, ‏ג'ון וינסטון התקשר עליי משווייץ.
‏הוא הציג את עצמו פשוט
‏כיו"ר של חברה המתכנה וינסטון שוגר בע"מ,
‏ושאל אם אבוא ללוזאן להיפגש איתו
‏בכוונה לכתוב היסטוריה קצרה על הארגון.
‏אני לא יודע איך הוא בחר בי.
‏בוודאי הייתה לו רשימת סופרים ‏שהוא נעץ בה סיכה.
‏הוא אמר שישלם לי יפה והוסיף,
‏"נפטר לאחרונה איש מרשים.
‏"שמו היה הנרי שוגר.
‏"אני חושב שעל אנשים לדעת מעט ‏על מעשיו למען העולם".
‏בבורותי,
‏שאלתי אם הסיפור מעניין דיו
‏שיצדיק העלאתו על הכתב.
‏זה עצבן את ג'ון וינסטון עד מאוד. ‏ייתכן שזה אף העליב אותו.
‏בחמש דקות בטלפון,
‏הוא סיפר לי ‏על הקריירה הסודית של הנרי שוגר.
‏היא כבר לא הייתה סודית.
‏הנרי מת ולעולם לא ייכנס שוב לקזינו נוסף.
‏"אני בא", אמרתי.
‏בלוזאן פגשתי את ג'ון וינסטון, ‏שעבר כעת את גיל 70,
‏וגם את מקס אנגלמן,
‏מאפר נודע שנסע בעולם עם הנרי,
‏ויצר תחפושות מדהימות להסתרת זהותו.
‏שניהם היו שבורים ממותו של הנרי. ‏מקס אף יותר מג'ון וינסטון.
‏אהבתי אותו. הוא היה איש דגול.
‏ג'ון וינסטון הראה לי ‏את חוברת התרגול הכחולה המקורית
‏שכתב ז' ז' צ'טרג'י בכלכותה ב-1935.
‏בהמשך העתקתי אותה מילה במילה.
‏"שאלה אחת אחרונה", אמרתי.
‏"אתה כל הזמן קורא לו 'הנרי שוגר', ‏אך אמרת לי שזה לא שמו.
‏"לא תרצה שאומר מי הוא היה באמת ‏כשאכתוב את הסיפור?"
‏לא. ‏-אמר ג'ון וינסטון.
‏מקס ואני הבטחנו לא לחשוף את זהותו לעולם.
‏אני מניח שהיא תדלוף במוקדם או במאוחר.
‏הוא הרי היה ממשפחה אנגלית ידועה למדי,
‏אבל אודה לך אם לא תנסה לברר.
‏בבקשה, רק תקרא לו פשוט מר הנרי שוגר.
‏וכך עשיתי.
‏"הסיפור המופלא של הנרי שוגר" ‏נכתב בידי רואלד דאל
‏בצריף הכתיבה שלו בג'יפסי האוס ‏בגרייט מיסנדן, באקינגהמשייר,
‏בין פברואר לדצמבר 1976.
‏תרגום כתוביות: תמי יפה