Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ja.
Vi er i hytten, hvor jeg skriver.
Jeg har været i hytten i 30 år nu.
DEN VIDUNDERLIGE HISTORIE OM HENRY SUGAR. AF ROALD DAHL
Før jeg begynder, må jeg have alt det nødvendige omkring mig.
Cigaretter, naturligvis, kaffe, chokolade.
Jeg sikrer mig altid, at jeg har en spids blyant, før jeg begynder.
Jeg har seks blyanter, og så gør jeg skrivebrættet rent.
Smulder fra viskelæderet.
Sådan.
Og så endelig begynder man.
Der kan være brug for et par rettelser.
Ja.
Det er...
Henry Sugar var 41 år, ugift og rig.
Han var rig, fordi hans rige far var død.
Han var ugift, fordi han ikke ville dele sine penge med en kone.
Han var 1,88 m høj og måske ikke så flot, som han selv mente.
Han var omhyggelig med sit tøj.
Jakkesættene var syet af en skrædder,
skjorterne af en skjortemager og skoene af en skomager.
Hans frisør klippede hans hår hver tiende dag,
og han fik altid manicure samtidigt.
Han kørte en Ferrari, der kostede ham det samme som et landsted.
Vennerne var rige, og han havde aldrig arbejdet i sit liv.
Mænd som Henry kan ses drive hvileløst over hele verden.
De er ikke specielt onde mænd, men de er heller ikke gode mænd.
De er en del af dekorationen.
Alle rige mennesker af Henrys slags
har et fælles kendetegn: en enorm trang til at berige sig.
De ti millioner er aldrig nok. Heller ikke 20.
De lider af en umættelig tørst efter flere penge
og en frygt for at vågne op en morgen til en tom bankkonto.
De bruger forskellige metoder til at øge deres formue.
Nogle køber aktier og ser dem stige og falde.
Nogle køber jord, kunst eller diamanter. Spiller på heste.
Andre spiller på hvad som helst.
Henry Sugar var en af dem og i øvrigt ikke hævet over snyderi.
En sommerweekend
kørte Henry ud på landet for at besøge Sir William W.
Huset var pragtfuldt. Også jorderne.
Men da Henry ankom den lørdag, styrtede regnen ned.
Værten og de andre gæster fordrev eftermiddagen med spil,
mens Henry mut stirrede på dråberne, der slog mod vinduet.
Henry forlod stuen og gik ud i gangen.
Han gik formålsløst rundt i huset. Endelig kom han til biblioteket.
Sir Williams far var bogsamler, og væggene i det store rum
var beklædt med gamle læderindbundne bøger.
Henry var ligeglad.
Han læste kun detektivromaner og krimier. De sås ikke her.
Han skulle til at gå, da han fik øje på noget helt anderledes.
Så tynd, at den blev overset, hvis ikke den stak ud fra bøgerne.
Han trak den ud.
Det var blot et hæfte, som børn bruger i skolen.
Omslaget var mørkeblåt og tomt.
På første side stod der tydeligt med sort blæk:
BERETNING OM IMDAD KHAN
MANDEN, SOM SER UDEN ØJNE AF DR. Z.Z. CHATTERJEE
Underligt. Hvad er det?
Han satte sig til rette i en lænestol og læste.
Det følgende er, hvad Henry læste i det lille blå hæfte.
Jeg hedder Z.Z. Chatterjee. Chefkirurg på et hospital i Calcutta.
Om morgenen den 2. december 1935 sad jeg i lægernes hvilerum og drak te.
Der var tre andre læger. Marshall, Mitra og Macfarlane.
Der blev banket på døren.
"Kom ind," sagde jeg.
Undskyld mig. Må jeg bede de herrer om en tjeneste?
"Det er et privat lokale."
Undskyld, jeg braser ind,
men jeg har en interessant ting at vise jer.
Vi var irriterede og sagde ikke noget.
De herrer, jeg er en mand, der kan se uden øjne.
Han var lille, cirka 60,
hvidt overskæg og en bræmme af sort hår på ørerne.
I kan forbinde mit hoved 50 gange, og stadig vil jeg kunne læse en bog.
Han var helt alvorlig. Jeg begyndte at blive nysgerrig.
Kom ind.
Hvor mange fingre holder dr. Marshall op?
- Syv. -"Igen," sagde jeg.
- Ni. -"Igen," sagde jeg.
- Tre. - Igen.
- Tre igen. - Igen.
Ingen fingre.
Hvad er tricket?
Der er ikke noget. Det har krævet års træning.
Hvilken træning?
Tilgiv mig, det er et privat anliggende.
Kan vi hjælpe?
Jeg arbejder i et omrejsende teater. Vi kom i dag.
I aften har vi premiere i Royal Palace Hall.
Jeg optræder som:
Imdad Khan, manden, som ser uden øjne.
Når vi ankommer til en ny by, finder jeg et stort hospital
og beder lægerne om at lægge forbindinger på mine øjne.
Det er vigtigt, at det gøres af læger, ellers vil folk tro, jeg snyder.
Så går jeg ud på gaden og gør en farlig ting.
Jeg så på de andre.
Mitra og Macfarlane havde patienter at tilse. Gå.
- Dr. Marshall sagde... - Hvorfor ikke? Lad os gøre det.
Vi sikrer os, at han intet kan se.
Det er venligt. Gør, som I vil.
"Før vi forbinder ham, så udfyld hans øjenhuler med noget blødt."
- Dej? - Perfekt. Gå til bageriet.
Jeg vil forsegle hans øjenlåg.
Jeg førte Imdad ned til operationsstuen.
"Læg dig," sagde jeg.
Jeg tog en flaske kollodion fra skabet.
Jeg limer dine øjenlåg fast med det.
Hvordan fjerner jeg det?
Bare tjat lidt alkohol under vipperne. Det opløser det.
Hold øjnene lukkede, mens det størkner.
Der gik to minutter.
"Åbn øjnene," sagde jeg. Han kunne ikke.
Jeg tog dr. Marshalls dej og lagde det på et af Imdads øjne.
Jeg fyldte hele hulen og lod dejen overlappe huden omkring.
Andet øje fik samme behandling.
Jeg pressede kanterne ned.
"Er det ubehageligt?"
Slet ikke. Tak.
"Læg forbinding på."
Mine fingre klistrer.
Med glæde. Vi lægger dem her...
Dr. Marshall lagde vat på Imdads dejfyldte øjne.
Det blev der.
Sæt dig op.
Dr. Marshall rullede bandage rundt om ansigt og hoved.
Gør næsen fri, så jeg kan få vejret.
Naturligvis.
Beklager, det vil klemme lidt.
Hvordan er det?
"Fremragende."
Det lignede en hjerneoperation.
- Hvordan føles det? - Rart.
Jeg må gratulere jer for et omhyggeligt arbejde.
Imdad rejste sig fra sengen og gik hen til døren.
Du milde himmel! Se! Han lagde hånden på dørtaget.
Dr. Marshalls grin stoppede.
Imdad gik normalt og rask til ned ad gangen.
Vi fulgte efter ham. Det var uhyggeligt at se ham
med en enorm bandage om hovedet slentre afslappet...
"Han så det!"
"Han så rullebordet. Det er utroligt!"
Dr. Marshall tav.
Hele ansigtet var stift med chokeret vantro.
Imdad gik let ned ad trappen.
Uden at bruge gelænder.
Flere mennesker gik op. Se, hvordan de reagerede.
For enden af trappen gik han gennem døren og ud på gaden.
Dr. Marshall og jeg fulgte lige efter.
Nedenfor stod 100 råbende barfodede børn. De løb hen mod vores hvidhovedede gæst.
Han hilste med hænderne i vejret.
Han gik hen til en cykel, steg på og cyklede en runde.
De barfodede børn jagtede ham og jublede.
Han kørte direkte ud i den travle trafik
med dyttende biler, der susede omkring ham.
Han cyklede perfekt.
Vi havde ham i syne et minut.
Så drejede han og var væk.
"Jeg kan ikke tro det," sagde dr. Marshall.
"Heller ikke jeg."
Vi har været vidne til et mirakel.
Resten af dagen havde jeg patienter.
Om aftenen tog jeg hjem og skiftede tøj.
Jeg tog et koldt bad.
Jeg drak en whiskysjus på verandaen.
Kl. 18.50 ankom jeg til Royal Palace Hall.
Showet varede to timer.
Til min overraskelse nød jeg det. Jonglør, slangetæmmer,
sabelsluger, der pressede en kårde ned i halsen.
Til sidst, til en trompetfanfare, kom Imdad Khan ud til sit nummer.
Folk blev kaldt op for at binde ham for øjnene,
før han kastede knive rundt om en dreng og skød en dåse ned fra hans hoved.
Endelig fik han en metaltønde over sit allerede indbundne hoved.
Drengen gav Imdad en nål i hånden og tråd i den anden.
En stor lup blev anbragt foran ham
og uden tøven trådte han nålen gennem nåleøjet.
Jeg var helt paf.
Jeg fandt Imdad i kulisserne på en stol, mens han tog sin makeup af.
Du er nysgerrig, korrekt?
"Meget nysgerrig."
Igen slog bræmmen af sort hår på ørerne mig.
Jeg har aldrig før set det på nogen.
Jeg har en idé. Jeg er ikke forfatter.
Men kan du fortælle mig om din evne
til at se uden øjne, vil jeg skrive det ned.
Jeg vil få det udgivet i British Medical Journal
eller et tidsskrift.
Vil det hjælpe dig? At blive kendt?
- Det vil hjælpe meget. - Glimrende.
Jeg har et stenografisystem til sygehistorier.
Jeg skrev alt ned, Imdad sagde til mig.
Jeg vil gengive det præcist.
ALT, IMDAD KHAN SAGDE TIL MIG DEN AFTEN
(ORD FOR ORD)
Jeg blev født i Kashmir i 1873.
Min far var billettør på den nationale jernbane.
En dag kom der en tryllekunstner til vores skole.
Jeg var tryllebundet.
To uger efter tog jeg min opsparing og sluttede mig til et omrejsende teater.
Det var i 1886. Jeg var 13 år gammel.
I tre år rejste jeg med truppen over hele Punjab.
Til sidst var jeg hovedattraktionen.
Jeg sparede hele tiden penge sammen og havde til sidst over 3.000 rupier.
Dengang hørte jeg om en berømt yogi, som havde evnen til levitation.
Når han bad,
løftede hele hans krop sig op 45 centimeter i luften.
Effekten var kolossal.
Overskæg?
Jeg forlod truppen
og rejste til en lille by ved Ganges' bredder,
hvor yogien skulle bo.
En dag hørte jeg en rejsende tale om en eremit,
han havde mødt ikke så langt væk ude i junglen.
Det var nok for mig.
Jeg stormede ud for at hyre en vogn.
Da jeg forhandlede med kusken,
dukkede en mand op, der skulle samme vej.
Han foreslog, vi kørte sammen og delte udgifterne.
Det var et fantastisk held.
Jeg talte med min ledsager og fandt ud af, at han var discipel af yogien
og var på vej ud for at besøge sin læremester.
Jeg busede ud:
"Det er ham, jeg leder efter! Kan jeg møde ham?"
Min ledsager så længe på mig og sagde:
"Det er umuligt."
Derefter nægtede han at svare på mine spørgsmål.
Men jeg lærte en lille ting.
Tidspunktet på dagen, hvor den store yogi mediterede.
Min ledsager bad vognen stoppe, han steg ned og var væk.
Jeg kørte videre, men lige rundt om hjørnet
hoppede jeg ned og sneg mig tilbage.
Manden var allerede forsvundet i junglen.
Jeg hørte en puslen.
"Er det ikke ham, er det en tiger,
"og jeg bliver overfaldet og spist i små bidder."
Det var ham.
Der var ikke skyggen af en sti, hvor manden gik.
Han banede vej gennem høje bambus og tæt bevoksning.
Jeg krøb efter ham, helt stille, og blev 100 meter bag ham.
Når jeg mistede synet af ham, hvilket skete ofte,
kunne jeg følge lyden af hans fodskridt.
I en halv time fortsatte den intense forfølgelse.
Så kunne jeg pludselig ikke høre manden længere.
Jeg stoppede og lyttede.
Og gennem en tæt underskov så jeg en lille lysning og to små hytter.
Mit hjerte hoppede.
Der var et vandhul ved den nærmeste hytte med en bedemåtte og over
et stort baobabtræ med smukke, tykke løvfyldte grene.
Skønt middagsheden ventede jeg.
Jeg ventede hele den varme eftermiddag.
Klokken lidt i fem
kravlede jeg stille op i træet og skjulte mig i bladene.
Endelig kom yogien ud af sin hytte og satte sig i skrædderstilling.
Hver bevægelse var rolig og blid.
Han anbragte hænderne på sine knæ og tog en dyb indånding,
og jeg kunne allerede se, at et slags lys omgav ham.
I 14 minutter sad han helt stille.
Og så så jeg...
Hans krop hævedes sig langsomt fra jorden.
Tredive centimeter. 35. 45. 50.
Tres centimeter over bedemåtten.
Oppe i træet tænkte jeg:
"Foran dig sidder der en mand i luften."
Efter mit ur svævede han i 40 minutter.
Så dalede han langsomt ned på jorden, indtil hans bagdel igen hvilede på måtten.
Jeg klatrede ned fra træet og løb over.
Yogien vaskede sine hænder og fødder.
"Hvor længe har du været her?"
Han tog en sten og kastede den så hårdt, at den knækkede, da den ramte mit ben.
Jeg har stadig arret.
Det var et lykketræf.
En yogi må ikke miste sit temperament.
Den gamle mand var ydmyget, angerfuld og dybt skuffet over sig selv.
Han forklarede, at han ikke kunne tage mig som discipel,
men ville give mig lidt uformel undervisning
til gengæld for sit angreb, et angreb, som jeg i øvrigt fortjente.
Det var i 1890.
Jeg var næsten 17 år gammel.
Hvad gik yogiens undervisning ud på?
Det kommer her.
Sindet er opdelt.
Det beskæftiger sig med tusinder af ting på én gang.
Ting, man ser. Ting, man hører og lugter.
Ting, man tænker på. Ting, man ikke vil tænke på.
Man må lære at koncentrere sig,
så man efter ønske kan visualisere en ting og intet andet.
Med flid kan man få sin bevidsthed til at fokusere
på en valgt genstand i omkring tre et halvt minut.
Det vil kræve 20 år med flittig, daglig indsats.
"Tyve år!" udbrød jeg.
Det kan vare længere.
Det er den normale varighed.
Jeg bliver en gammel mand.
Varigheden varierer. Nogle bruger ti, andre 30.
I ekstremt sjældne tilfælde kommer der en,
der kan udvikle evnen på kun et eller to år,
men det er en ud af en milliard.
Er det så svært at få sindet til...
Næsten umuligt. Prøv selv. Luk øjnene og tænk på noget.
Tænk på en genstand. Visualiser den.
Om et par sekunder vandrer sindet.
Andre tanker trænger sig på. Det er meget svært.
Således talte den kloge, gamle yogi.
Så mine øvelser begyndte.
Hver aften sad jeg med lukkede øjnene og visualiserede den, jeg elskede højst,
som var min bror, der døde som tiårig af en blodsygdom.
Jeg koncentrerede mig om hans ansigt, men når tankerne flakkede,
stoppede jeg øvelsen, hvilede lidt og prøvede igen.
Efter fem års daglig øvelse
kunne jeg koncentrere mig helt om min brors ansigt i halvandet minut.
Jeg gjorde fremskridt.
I mellemtiden
begyndte jeg at tjene gode penge som tryllekunstner.
Af natur er jeg ret behændig, men jeg fortsatte mine øvelser.
Hver aften satte jeg mig et stille sted og koncentrerede mig om min brors ansigt.
Af og til tændte jeg et lys og stirrede på flammen.
En flamme er delt i tre dele:
den gule på toppen, den lilla længere nede og den sorte indeni.
Jeg anbragte lyset 40 cm fra ansigtet i øjenhøjde,
så jeg ikke skulle bruge øjenmuskler til at se op eller ned.
Jeg stirrede på den sorte del i midten, indtil alt omkring forsvandt.
Så lukkede jeg øjnene og koncentrerede mig om min brors ansigt.
I 1907, da jeg var 34 år gammel, kunne jeg koncentrere mig tre minutter,
uden at tankerne flakkede.
På det tidspunkt blev jeg opmærksom på en evne,
en lille aparte følelse af,
at når jeg lukkede øjnene og så på noget med intensitet,
kunne jeg se omridset af det, jeg kiggede på.
Jeg tænkte på noget, yogien sagde:
"Visse personer har udviklet så stor koncentrationsevne,
at de kan se uden at bruge øjnene."
Hver aften, når jeg havde øvet mig med flammen,
drak jeg en kop kaffe, bandt mig for øjnene,
sad i min stol og prøvede at se uden øjne.
Jeg prøvede med et kortspil. Jeg så på bagsiden og gættede værdien.
Øjeblikkeligt lykkedes det 60 %.
Senere købte jeg kort og søkort og satte dem op i rummet.
Jeg brugte timer på at betragte dem med bind for øjnene.
Hver aften i de næste otte år lavede jeg den samme øvelse.
I 1915 kunne jeg læse en bog med bind for øjnene.
Jeg havde opnået det!
Jeg havde evnen.
Som du ved blev det mit eneste nummer.
Publikum elskede det, men ingen troede på det.
Selv læger som dig, der binder mig for øjnene,
nægter at tro på, at nogen kan se uden øjne.
Men der er andre måder at sende beskeder til hjernen.
Imdad Khan tav.
Han var træt.
"Hvilke andre måder?"
Jeg ved det ikke.
Man ser med en anden del af kroppen.
Hvilken del?
Den aften gik jeg ikke i seng. Manden ville få forskere til gå grassat.
Den mest værdifulde levende person.
Jeg måtte finde ud af, hvordan et billede biologisk og magisk
kunne sendes til hjernen uden øjnene.
Blinde vil kunne se. Døve vil kunne høre.
"Denne utrolige mand kan ikke forbigås."
Jeg begyndte at renskrive, hvad Imdad havde fortalt mig.
Jeg skrev uafbrudt i fire timer.
Klokken otte næste morgen var jeg færdig med det vigtigste:
De sider, I har læst.
Jeg så først dr. Marshall i tepausen.
Jeg fortalte, hvad jeg kunne nå.
"Jeg må tilbage." Jeg slipper ham ikke.
Jeg tager med.
Kl. 18.45 kørte vi til Royal Palace Hall.
Jeg parkerede, og vi gik hen til teateret.
"Der er noget galt."
Der var ingen, og dørene var lukkede.
Plakaten hang der stadig, men nogen havde skrevet...
"Aftenens forestilling er aflyst."
Jeg spurgte den gamle portner: "Hvad er der sket?"
Et dødsfald.
"Hvem?"
Jeg vidste det.
Manden, der ser uden øjne.
"Hvordan?" udbrød jeg.
Han faldt i søvn og vågnede aldrig.
Det sker.
Vi gik tilbage til bilen.
Jeg følte sorg og vrede.
Jeg lod ham ude af syne.
Jeg skulle have passet på ham.
Han var mirakelmager.
Han kommunikerede med mystiske kræfter uden for almindelige folks fatteevne.
Nu var han død.
"Det var det," sagde dr. Marshall.
Det var det.
"Ja," sagde jeg.
"Det var det."
Det er et sandt og nøjagtigt referat af mine to møder med Imdad Khan.
Jamen dog.
Det er yderst interessant.
Det er fantastiske oplysninger.
Det kan ændre mit liv.
Henry refererede til oplysningerne om,
hvordan Imdad Khan trænede, så han kunne se spillekorts værdier
fra bagsiden.
Da Henry var en uærlig spiller,
indså han straks, at han kunne tjene en formue.
Han gik nedenunder til butleren
og bad om et lys, en lysestage og en lineal.
Han gik ind på sit værelse, trak gardinerne for og slukkede lyset.
Han satte lyset på bordet. Tog en stol.
Han bemærkede tilfreds, at øjnene var på højde med vægen.
Ved hjælp af linealen anbragte han ansigtet 40 cm fra lyset,
som beskrevet i bogen.
Imdad Khan havde visualiseret ansigtet på den, han elskede højst,
som var hans afdøde bror.
Henry havde ingen bror.
Så han besluttede at visualisere sit eget ansigt.
Da Henry stirrede ind i flammens sorte område,
skete der noget enestående.
Tankerne tømtes, hjernen holdt op med at vimse rundt
og pludselig følte han, at hele kroppen blev omsluttet
lunt og rart i det sorte område af brændende intethed.
Det varede kun 15 sekunder.
Derefter, lige meget hvad,
øvede han sig med lyset fem gange om dagen.
For første gang kastede han sig entusiastisk ud i noget,
og han gjorde store fremskridt.
Efter et halvt år
kunne han koncentrere sig om sit ansigt i tre minutter
uden den mindste fremmede tanke.
"Det er mig," tænkte han.
"Jeg er den ene ud af en milliard, der kan opnå kræfterne i hurtigt tempo."
Sidst på det første år overskred han fem et halvt minut.
Nu var det tid.
Henrys lejlighed i London. Midnat.
Han rystede af ophidselse, da han lagde et kortspil foran sig
og tænkte på øverste kort.
I starten ser han kun de røde linjer på bagsiden,
der er det mest almindelige mønster på kort.
Han koncentrerer sig om kortets anden side.
Han fokuserer intenst på den usynlige side af kortet.
Der går 30 sekunder. En, to, tre minutter.
Henry rører sig ikke.
Hans højtudviklede koncentration er total.
Han visualiserer kortets bagside. Ingen andre tanker optager ham.
Efter fire minutter sker der noget.
Langsomt, magisk, men tydeligt.
En sort klat bliver til spar, en snoet krusedulle til fem.
Spar fem.
Men skælvende fingre tager han kortet op og vender det.
"Jeg har gjort det."
Henry bliver vild.
Han går kun ud for at købe mad og drikkevarer.
Hele dagen og langt ud på natten sidder han over kortene med stopuret
og forbedrer sin tid.
På en måned halvandet minut. På seks 20 sekunder.
På syv måneder ti sekunder.
Hans mål er fem.
Han skal kunne aflæse et kort på fem sekunder
for at kunne få succes på kasinoer.
Jo tættere han kommer på målet, des sværere bliver det.
Fire uger fra ti til ni sekunder.
Fem uger fra ni til otte.
Hårdt arbejde generer ham ikke. Han arbejder gerne 12 timer i træk.
Han ved, det vil lykkes.
Det sidste er sværest. Elleve måneder.
Men sent en lørdag eftermiddag...
Fem sekunder. Henry går igennem hele spillet og tager tid.
Fem sekunder.
Hvor længe tog det ham at lykkes?
Tre år og tre måneder uafbrudt.
Der var over 100 kasinoer i London.
Henry var medlem af ti. Lord's House var hans favorit.
Det var landets flotteste i et smukt georgiansk palæ.
Godaften, hr. Sugar.
Sagde en mand, der aldrig glemte et ansigt.
Henry gik op ad trappen til kassererkontoret.
Han skrev en check på 10.000 pund.
Velnærede kvinder stod ved roulettehjulet som buttede høns om et trug.
Mænd med røde ansigter og cigarer talte deres jetoner med grådige øjne.
Sært. For første gang i sit liv
så han med foragt på forfærdelige rige mennesker.
Han ledte efter en plads til venstre for dealeren
ved et af bordene.
Dealeren tog Henrys tavle og kom den i en sprække.
Han var en yngre mand med sorte øjne og grå hud.
Han smilede aldrig og talte sjældent.
Han havde hænder med aritmetik i fingrene.
Han anbragte jetoner på 25 pund i en bunke.
Han talte dem ikke. Fingrene tog aldrig fejl.
Bunken nåede til Henry,
der stablede sine jetoner og så på det øverste kort.
På fem sekunder så han en tier. Otte jetoner og 200 pund.
Maksimal indsats på Lord's House.
Han fik tieren. Hans andet kort var ni.
Nitten i alt. Ved 19 stopper man.
Man venter på, at dealeren ikke får 20 eller 21.
- Da dealeren kom til Henry, sagde han... - Nitten.
Han gik videre til næste spiller. "Vent."
Han kom tilbage til Henry.
Han løftede øjenbrynene og så på ham.
- Vil du trække et? - Spurgte han.
Der var kun to kort, der ikke ville ødelægge 19. Es og to.
Kun en idiot ville trække et kort, specielt med 200 pund på bordet.
Bagsiden af næste kort lå synlig. Det var urørt.
"Ja," sagde Henry. "Et kort til." Dealeren tildelte et.
Klør to landede foran Henry sammen med ti og ni.
- 21. - Sagde dealeren.
Han så på Henry og stod der stille, årvågen og forundret.
Han havde sjældent set nogen tage et ekstra kort ved 19.
Det havde fyren med ro og sikkerhed, hvilket var rystende, og han vandt.
Henry fangede dealerens blik og så, han havde begået en fejl.
Han havde tiltrukket sig opmærksomhed.
Det måtte ikke ske igen.
Han måtte være forsigtig og endog tabe.
Spillet fortsatte.
Henrys fordel var så enorm, at det var svært at styre gevinsten.
Efter en time havde han 30.000. Han stoppede.
Det kunne let have været en million.
Tak.
Henry var nu sikker på at kunne tjene penge
hurtigere end nogen anden i verden.
Interessant.
Havde det været en opdigtet historie,
måtte man opfinde en overraskende og spændende slutning.
Dramatisk og usædvanlig.
Henry kunne tage hjem og tælle pengene.
Han ville pludselig føle sig utilpas.
Han får ondt i brystet.
Han beslutter at gå i seng. Han klæder sig af og henter sin pyjamas.
Han kommer hen til spejlet på væggen. Han stopper.
Af vane begynder han at koncentrere sig.
Pludselig ser han gennem sin hud.
Bedre end røntgenstråler. Han ser alt.
Blodårer, blodet, der pumper igennem.
Lever, nyrer, tarme. Han ser sit hjerte banke.
Han ser, hvor smerten kommer fra
og ser en mørk knude i åren, der fører til hjertet på højre side.
En blodprop. Først bevæger den sig ikke.
Så begynder den at røre let på sig. En millimeter.
Blodet pumper forbi, og proppen rører sig igen.
Den rykker lidt frem. Henry kigger i rædsel.
Han ved, at en stor prop er på vej mod hjertet.
Han er ved at dø.
Det er ikke dårligt som romanafslutning. Men alt er sandt.
Det eneste, der ikke passer, er Henrys navn.
Hans navn må beskyttes.
Men ellers er det en sand historie, og derfor skal den have en sand slutning.
Det her skete.
Henry gik i en time. Aftenen var kølig og rar.
Byen var stadig vågen.
Han kunne mærke pengesedlerne i sin jakkes inderlomme.
Han klappede dem let.
En masse penge for en times arbejde.
Dog var han forvirret.
Han forstod ikke, hvorfor han ikke var mere begejstret.
Havde det været for tre år siden, ville han have været ellevild.
Han ville gå på natklub og fejre det.
Men Henry var ikke ellevild.
Han var trist.
Hver gang han satsede, vidste han, han vandt.
Der var intet gys, ingen spænding eller fare.
Han vidste, han ville tjene millioner.
Men ville det blive sjovt?
Var det muligt,
at processen med at få yoga-kræfter helt havde ændret hans livssyn?
Det var muligt.
Næste morgen vågnede Henry sent og stod op
og så de mange penge på toiletbordet og ville ikke have dem.
Hvad?
Godmorgen. Den er til dig. En gave.
Jeg...
En hvad?
Put den i lommen.
Okay.
Hvad er det?
Det er penge.
Behold dem.
Hey!
Hold da op.
Det ringede på.
Hvad har du gang i?
Beklager folkemængden. Jeg gav dem penge.
- Du opmuntrer til optøjer. - Jeg giver penge.
Jeg gør det ikke igen. De går snart.
Politimanden rakte en seddel på 50 pund frem.
- Du fik en selv. - Det er bevis. Hvor er pengene fra?
Jeg vandt i blackjack. Jeg var heldig.
Henry nævnte klubben, og betjenten skrev ned.
De vil bekræfte det.
Jeg er ligeglad.
- Er du? - Komplet.
Jeg tror på din historie, men det undskylder ikke, hvad du gjorde.
Jeg gjorde ikke noget ulovligt, vel?
Ulovligt?
Du er en idiot.
Hvis man er så heldig at vinde en stor sum penge
og vil give dem væk, kaster man ikke med dem.
Man giver dem til et godt formål. Et hospital, et børnehjem.
Der er hospitaler og børnehjem,
der knap har penge til at købe julegaver til børnene.
Så kommer en forkælet idiot, som ikke har kendt til svære tider,
og kaster dem ud på gaden.
Og betjenten stavrede ned ad trappen og gik ud.
Henry frøs.
Ordene og raseriet, med hvilket de blev udtalt, ramte hårdt.
Han var flov.
Det var ikke rart.
Så følte Henry
pludselig en elektricitet, der sitrede gennem kroppen,
og han fik en idé, der ville ændre alt.
Han gik frem og tilbage
og afkrydsede punkterne, der ville gøre idéen mulig.
Et. Jeg vinder en stor sum penge hver dag i resten af mit liv.
To. Jeg må kun gå til samme kasino en gang hvert halve år.
Tre. Jeg må aldrig vinde for meget på én gang.
50.000 pund hver aften er min grænse.
Fire. 50.000 pund 365 dage om året.
Det bliver 18,25 millioner.
Fem. Jeg er på farten. Ikke mere end tre aftener i træk i én by.
London, Monte-Carlo, Cannes,
Deauville, Las Vegas, Mexico, Buenos Aires, Nassau.
Seks. Pengene bruger jeg til at åbne hospitaler og børnehjem overalt.
Som en drøm lyder det forslidt, men jeg tror, at jeg kan klare den.
Jeg tror slet ikke, at det er forslidt. Det bliver formidabelt.
Syv. Jeg får brug for en partner, der kan modtage pengene og sende dem.
En, jeg kan stole på.
John Winston var Henrys revisor og havde været hans fars,
og hans far havde været Henrys farfars revisor.
Du kan blive verdens rigeste.
Det har jeg ikke lyst til.
I England vil skatten tage alt.
Jeg må flytte til Schweiz.
Jeg er ikke fri som dig uden ansvar.
Jeg må tale med min familie og mine partnere.
Jeg må sælge mit hus, finde et i Schweiz, tage børnene ud af skole. Det tager tid.
Et år efter havde Henry sendt over 120 millioner
til John Winston i Lausanne.
Pengene blev leveret fem dage om ugen til firmaet Winston Sugar, LLC.
Kun John og Henry vidste, hvor pengene kom fra,
og hvad de blev brugt til.
Mandagens beløb var størst,
for det inkluderende weekendens gevinst, når banker var lukkede.
Han fartede rundt og skiftede identitet flere gange om ugen.
Johns eneste spor af Henrys færden
var bankens adresse, der havde sendt pengene.
Henry døde sidste år som 63-årig af en blodprop i lungen.
Han så det komme, men havde fundet fred.
Han havde fulgt sin plan i over 20 år.
Han havde tjent 644 millioner pund.
Han efterlod sig
21 børnehospitaler og børnehjem rundt om i verden,
der blev administreret fra Lausanne af John Winston og hans folk.
Hans værk var fuldendt.
Hvordan ved jeg det? Godt spørgsmål. Nu skal I høre.
Kort efter Henrys død ringede John Winston fra Schweiz.
Han præsenterede sig som direktør for Winston Sugar, LLC,
og bad om, at jeg kom til Lausanne
og skrev en kort historie om organisationen.
Hvorfor valgte han mig?
Han havde nok valgt tilfældigt fra en liste.
Han ville betale mig godt og sagde:
"En markant mand er for nylig død.
Han hed Henry Sugar.
Folk bør vide, hvad han har gjort for verden."
I min uvidenhed spurgte jeg, om historien var interessant nok
til at blive trykt.
Det irriterede John Winston. Det fornærmede ham endog.
Kort i telefonen fortalte han om Henry Sugars hemmelige karriere.
Der ikke var det mere.
Henry var død og ville aldrig mere gå på kasino.
"Jeg kommer," sagde jeg.
I Lausanne mødte jeg John Winston, nu over 70.
Og Max Engelman,
en berømt makeupartist, der rejste rundt med Henry
og hjalp ham med at skjule sin identitet.
De var begge knust over Henrys død. Max mere end John Winston.
Jeg elskede ham. Han var en stor mand.
John Winston viste mig det originale blå hæfte,
der blev skrevet af Z.Z. Chatterjee i 1935.
Senere afskrev jeg det ord for ord.
"Et sidste spørgsmål.
Du kalder ham Henry Sugar, men siger, det ikke var hans navn.
Vil du ikke sige, hvem han virkelig var?"
- Nej. - Sagde John Winston.
Vi lovede at skjule hans identitet.
Det siver nok ud før eller siden.
Han var fra en kendt engelsk familie, men prøv ikke at finde ud af det, tak.
Bare kald ham hr. Henry Sugar.
Og det gjorde jeg.
"DEN VIDUNDERLIGE HISTORIE OM HENRY SUGAR" BLEV SKREVET AF ROALD DAHL
I GIPSY HOUSE I GREAT MISSENDEN I BUCKINGHAMSHIRE
MELLEM FEBRUAR OG DECEMBER 1976.
Tekster af: Maria Kastberg