Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tak.
Tohle je můj spisovatelský domek.
Píšu tady už třicet let.
PODIVUHODNÝ PŘÍBĚH HENRYHO SUGARA
Než začnu,
přesvědčím se, že tu mám všechno, co budu potřebovat.
Samozřejmě cigarety, kávu, čokoládu.
A dobře ořezanou tužku.
Tužek mám šest. Pak si uklidím psací desku.
Spousta kousků gumy.
Tak.
A pak se konečně začne.
Obvykle je potřeba udělat pár oprav.
Jo.
Henry Sugar byl 41letý svobodný boháč.
Bohatý byl proto, že měl bohatého otce, který zemřel.
Svobodný byl proto, že byl sobec a nechtěl se o peníze dělit s manželkou.
Měřil 188 centimetrů,
ale nebyl tak pohledný, jak si sám myslel.
Dával si velice záležet na oblékání.
Pro obleky chodil k drahému krejčímu,
pro košile ke specialistovi na košile a pro boty k ševci.
Každých deset dní se nechal u holiče ostříhat
a stejně často si dopřával manikúru.
Jezdil automobilem Ferrari, který stál asi jako venkovská chalupa.
Měl jen bohaté přátele a v životě ani den nepracoval.
Lidi jako Henry Sugar najdete kdekoli na světě.
Nejsou to obzvlášť špatní lidé, ale ani obzvlášť dobří.
Patří na svět jako vše ostatní.
Všichni boháči Henryho typu
mají samozřejmě jedno společné: obrovskou touhu zbohatnout ještě víc.
Deset milionů nikomu nestačí. Ani dvacet milionů.
Všichni trpí neukojitelnou touhou po penězích
a hrůzou, že se jednou probudí a v bance nebudou mít nic.
K rozmnožování majetku používají různé metody.
Nakupují podíly a akcie a sledují jejich pohyby.
Kupují pozemky, umění, diamanty. Sází na ruletu, blackjack, dostihy.
Někteří dokonce sází na cokoli.
K těm patřil i Henry Sugar, a vůbec se nestyděl podvádět.
Jednou v létě
vyjel Henry z Londýna na venkov za sirem Williamem W.
Jeho dům i pozemek byl velkolepý.
Ale když Henry onu sobotu přijel, lilo jako z konve.
Pan domácí a hosté trávili odpoledne hraním her,
zatímco Henry se nevrle díval, jak kapky narážejí na okna.
Henry se vytratil ze salonu do vstupní haly.
Bezcílně se potuloval po domě, až doputoval do knihovny.
Otec sira Williama sbíral knihy a stěny této obrovské místnosti
byly obložené starými svazky v kůži od podlahy až po strop.
Henryho to nezajímalo.
Četl jen detektivky a thrillery. Nic takového tu nebylo.
Chystal se odejít,
když ho zaujalo něco, co mezi knihy nezapadalo.
Něco tenkého, čeho by si nevšiml, kdyby to z řady knih nevyčnívalo.
Vytáhl to z police.
Nebylo to nic víc
než sešit, jaký mívají děti ve škole.
Obálka byla tmavomodrá a nenadepsaná.
Na první stránce bylo černým inkoustem ručně vytištěno:
ZPRÁVA O IMRADU KHANOVI
MUŽ, KTERÝ VIDÍ BEZ OČÍ NAPSAL Z. Z. CHATTERJEE
Zvláštní. Podivné. Co je to?
Usadil se do křesla a začal od začátku.
Henry v sešitě četl následující.
Jmenuji se Z. Z. Chatterjee. Jsem vedoucí lékař v kalkatské nemocnici.
Dopoledne 2. prosince 1935
jsem v lékařské odpočívárně pil čaj.
Byli tam tři další lékaři. Dr. Marshall, dr. Mitra a dr. Macfarlane.
Někdo zaklepal na dveře.
„Dále,“ řekl jsem.
S dovolením, mohl bych vás požádat o laskavost?
„Sem nesmíte,“ řekl jsem.
Já vím. Mrzí mě, že jsem sem tak vtrhl,
ale chtěl bych vám ukázat něco velice zajímavého.
Bylo nám to nepříjemné a mlčeli jsme.
Pánové, já vidím bez očí.
Byl to mužík kolem šedesátky s bílým knírem a černě ochlupenými boltci.
Můžete mi ovázat hlavu třeba padesáti obvazy,
a já budu stále schopen číst knihu.
Zdálo se, že mluví vážně. Začala se mne zmocňovat zvědavost.
Pojďte dál.
Dobrá. Kolik prstů ukazuje dr. Marshall?
- Sedm. - „Znovu,“ řekl jsem.
- Devět. - Znovu.
- Tři. - Znovu.
- Zase tři. - Znovu.
Ani jeden.
V čem je trik?
Žádný trik. Je to skutečná schopnost, v níž jsem se léta cvičil.
Jak?
Nezlobte se, ale to je soukromá záležitost.
Co potřebujete?
Pracuji v kočovném divadle. Dnes jsme přijeli do Kalkaty.
Večer máme první představení v královském paláci.
Na programu jsem uveden jako Imdad Khan, muž, který vidí bez očí.
Když přijedeme do nového města, jdu do největší nemocnice
a žádám lékaře, aby mi co nejdůkladněji zavázali oči.
Je důležité, aby to provedli lékaři,
abych nebyl podezírán z podvodu.
Pak jdu do ulic a dělávám něco nebezpečného.
Pohlédl jsem na kolegy.
Dr. Mitra a dr. Macfarlane museli zpět k pacientům. Běžte.
- Ale dr. Marshall řekl... - Proč ne? Dáme si záležet.
Ať je jisté, že neuvidí vůbec nic.
Jste velmi laskavi. Dělejte, co uznáte za vhodné.
Než ho obvážeme, naplňme mu důlky něčím měkkým a pevným.
- Těstem? - Výborně. Skočte do pekárny.
Já mu zatím zalepím víčka.
Vedl jsem Imdada dlouhou chodbou na ošetřovnu.
„Lehněte si,“ řekl jsem.
Vzal jsem z police lahvičku kolodia.
Tímhle vám zalepím víčka.
Jak to pak rozlepím?
Naneste si opatrně pod řasy líh. Ten to rozpustí.
Nechte oči zavřené, než to zatuhne. Uplynuly dvě minuty.
„Otevřete oči,“ řekl jsem. Nešlo to.
Vzal jsem od dr. Marshalla těsto a nanesl ho Imdadovi na jedno oko.
Vyplnil jsem důlek
a zakryl i okolní kůži.
Stejně jsem naložil s druhým okem. Na okraje jsem pevně zatlačil.
Není to nepříjemné?
Vůbec ne, děkuji.
„Obvažte ho,“ řekl jsem kolegovi. „Já mám ulepené prsty.“
S radostí. Dáme tam tohle...
Položil Imdadovi na oči plné těsta silnou vrstvu vaty.
Držela na místě.
Posaďte se, prosím.
Dr. Marshall ovázal obličej a hlavu 7,5cm obvazem.
Nechte mi prosím volný nos, ať můžu dýchat.
Samozřejmě.
Pardon, ale bude to maličko těsné.
- Tak co? - „Výborné,“ řekl jsem.
Vypadal jako po nějaké hrozné operaci mozku.
Jak se cítíte?
Velmi příjemně.
Musím vám složit poklonu za vaši důkladnou práci.
Imdad Khan vstal z lůžka a zamířil přímo ke dveřím.
Propána! Viděl jste? Dal ruku přímo na kliku!
Kolega se přestal ušklíbat.
Imdad svižně kráčel chodbou.
Šli jsme pět metrů za ním. Bylo děsivé sledovat,
jak s důkladně obvázanou hlavou nenuceně kráčí...
„On to viděl!
Viděl ten vozík! To je neuvěřitelné!“
Dr. Marshall neodpověděl. Tvář mu ztuhla v nevěřícném výrazu.
Imdad bez sebemenších potíží sešel po schodech.
Ani se nedržel zábradlí.
Několik lidí šlo nahoru. Jejich reakci vidíte sami.
Pod schodištěm zahnul a zamířil k východu.
Dr. Marshall a já jsme ho následovali.
Stovka bosých dětí na nádvoří zakřičela a vrhla se
k našemu bělohlavému hostu.
Pozdravil je s rukama nad hlavou.
Došel k bicyklu, nasedl a vykroužil na dvoře osmičku.
Bosé děti ho honily, jásaly a smály se.
Vyjel rovnou na rušnou ulici,
kde ho všemi směry míjely troubící automobily.
Jel perfektně.
Ještě minutu jsme ho sledovali.
Pak zahnul za roh a byl pryč.
- „Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl dr. Marshall. - Nemůžu tomu uvěřit.
„Já taky ne,“ řekl jsem já. Právě jsme byli svědky zázraku.
Zbytek dne jsem strávil péčí o pacienty.
V podvečer jsem se šel domů převléci. Dal jsem si dlouhou sprchu.
S ručníkem kolem pasu jsem na verandě vypil whisky se sodou.
Deset minut před sedmou jsem dorazil do paláce.
Program trval dvě hodiny.
Nečekaně mě zaujal. Žonglér, uspávač hadů, polykač ohně
i polykač mečů, který si strčil kord krkem do žaludku.
Nakonec za slavnostních fanfár přišel vystoupit náš přítel Imdad Khan.
Lidé z publika mu na jevišti zavázali oči,
pak házel nože okolo malého chlapce
a sestřelil mu revolverem plechovku z hlavy.
Nakonec mu na obvázanou hlavu nasadili kovový barel.
Chlapec dal Imdadovi do rukou jehlu a nit.
Před něj dali velké zvětšovací sklo
a on bez zaváhání
elegantně navlékl nit do jehly.
Byl jsem ohromen.
V zákulisí jsem našel Imdada, jak tiše sedí
a odličuje se.
Jste zvědavý, doktore, že?
„Velmi,“ odpověděl jsem.
Znovu mě zaujalo černé ochlupení uvnitř ušních boltců.
To jsem jinde nikdy neviděl.
Mám pro vás návrh. Nejsem spisovatel.
Ale když mi řeknete, jak jste se naučil
vidět bez očí, věrně to zaznamenám.
Zkusím to publikovat v British Medical Journal
nebo v nějakém časopise. Pomohlo by vám být známější?
- Velice. - Výborně.
Při zápisu anamnéz používám vlastní těsnopis.
Mám za to, že mi neuniklo ani slovo.
Tady je doslova zaznamenaný Imdadův příběh.
VŠECHNO, CO MI IMDAD KHAN ONOHO VEČERA ŘEKL
(SLOVO OD SLOVA)
Narodil jsem se v Kašmíru v roce 1873.
Otec byl průvodčím státních drah.
Jednoho dne v naší škole vystoupil kouzelník.
Naprosto mi učaroval.
Dva týdny poté jsem vzal úspory
a utekl z domova ke kočovnému divadlu.
To bylo v roce 1886. Bylo mi třináct.
Tři roky
jsem s nimi cestoval po celém Paňdžábu.
Nakonec jsem byl hlavní číslo programu.
Celou dobu jsem střádal peníze
a našetřil přes 3 000 rupií.
Tehdy jsem se doslechl o slavném mistru jógy,
který měl vzácnou schopnost levitace.
Říkalo se, že když se modlí, celý se vznese půl metru nad zem.
Což je přinejmenším báječný efekt.
Knír?
Odešel jsem od divadla
a putoval do městečka na břehu Gangy,
kde jogín údajně žil.
Jeden poutník mluvil o poustevníkovi,
který žije nedaleko, v nejhlubší džungli, zcela sám.
To mi stačilo.
Rychle jsem si šel opatřit koně a vůz.
Při vyjednávání s kočím
se objevil muž, který mířil stejným směrem
a navrhl, že pojedeme spolu a zaplatíme napůl.
Takové štěstí!
Dále vyšlo najevo,
že je učedníkem samotného velkého jogína
a je právě na cestě za svým mistrem.
Vyhrkl jsem:
„Toho právě hledám! Mohl bych se s ním setkat?“
Můj společník se na mě dlouze zadíval.
„To je nemožné,“ řekl.
Od té chvíle mi odmítal odpovídat na otázky.
Něco jsem se ale přece jen dozvěděl.
Denní dobu, kdy mistr zahajuje meditaci.
Můj společník dal znamení vozkovi, vystoupil a zmizel.
Předstíral jsem, že jedu dál, ale hned za zatáčkou
jsem seskočil a plížil se zpátky.
Muž mezitím zmizel v džungli.
Slyšel jsem šramot v podrostu.
„Jestli to není on,“ říkal jsem si, „je to tygr,
který na mě skočí, roztrhá mě
a krvavé cáry mého masa postupně sežere.“
Byl to on.
Šel místy, kde nebyl ani náznak pěšiny.
Rozhrnoval vysoké bambusy
a všemožnou hustou vegetaci.
Tiše jsem se plížil sto metrů za ním.
Když mi zmizel z očí, což se stávalo každou chvíli,
následoval jsem zvuk jeho kroků.
Tato hra na stopovanou trvala půl hodiny.
Pak jsem ho před sebou najednou neslyšel.
Zastavil jsem se a naslouchal.
Náhle jsem skrz hustý podrost
spatřil mýtinu se dvěma chýšemi.
Srdce mi poskočilo.
U bližší chýše byla studánka,
modlicí rohož
a nad ní velký baobab s krásnými silnými olistěnými větvemi.
Přečkal jsem celé polední vedro.
Přečkal jsem těžké odpolední parno.
Když se přiblížila pátá, tiše jsem vylezl na strom a ukryl se v listí.
Nakonec vyšel z chýše mistr jógy
a usedl zkřižmo na rohož.
Každý jeho pohyb byl klidný a jemný.
Položil si dlaně na kolena
a dlouze se nadechl nosem.
Už teď bylo vidět, že ho obklopila jakási záře.
V této poloze setrval zcela nehybně 14 minut.
A pak jsem pozoroval,
jak se pomalu zvedá nad zem.
Třicet centimetrů, 40, 45, 50.
Půl metru nad rohoží.
Seděl jsem na stromě a říkal si: „Přímo před tebou sedí muž ve vzduchu.“
Podle mých hodinek se vznášel 46 minut.
Pak se pomalu spouštěl zpět na zem,
dokud nedosedl zpátky na rohož.
Slezl jsem ze stromu a běžel přímo k němu.
Velký jogín si umýval ruce a nohy.
„Jak dlouho už jsi tady?“ řekl ostře.
Náhle zvedl cihlu a mrštil ji po mně tak prudce,
že se o mou holeň rozlomila vejpůl.
Jizvu mám dodnes, ukážu vám ji.
V tom ale bylo mé štěstí.
Mistr jógy totiž nesmí zuřit a házet cihlami.
Stařec byl ponížený, lítostivý a hluboce zklamaný sám sebou.
Vysvětlil mi, že mě za učedníka přijmout nemůže,
může mi však poskytnout neformální návod,
aby mi vynahradil svůj útok,
který jsem si mimochodem beze zbytku zasloužil.
To bylo v roce 1890.
Bylo mi téměř sedmnáct.
Jak zněly instrukce mistra jógy?
Následovně.
Mysl je rozptýlená.
Zabývá se tisícem věcí naráz.
Věcmi, které vidíš, slyšíš a cítíš.
Věcmi, na které myslíš a na které se snažíš nemyslet.
Nauč se soustředit tak,
aby sis uměl představit jednu jedinou věc a nic jiného.
Když budeš tvrdě pracovat, možná dokážeš soustředit vědomí
na libovolný předmět
zhruba tři a půl minuty.
Stačí k tomu zhruba dvacet let pilné denní práce.
- „Dvacet let!“ vykřikl jsem. - Dvacet let. Možná déle.
Bývá to tak, pokud to vůbec dokážeš.
To už budu stařec!
Doba se různí. Někomu to trvá deset let, jinému třicet.
Velmi vzácně se objeví výjimečný člověk,
který to dokáže za rok nebo dva, ale to je jeden z miliardy. Ty to nejsi.
To je tak těžké soustředit mysl...
Prakticky nemožné. Zkus si to. Zavři oči a na něco mysli.
Na jedinou věc. Představ si ji před sebou.
Tvá mysl začne brzy těkat.
Vloudí se do ní jiné myšlenky. Je to velice náročné.
Tak pravil starý mistr jógy.
A tak začalo mé cvičení.
Každý večer jsem se usadil,
zavřel oči a představoval si člověka, kterého jsem měl nejraději,
staršího bratra, který zemřel v deseti letech na krevní chorobu.
Soustředil jsem se na jeho tvář, ale jakmile pozornost polevila,
zastavil jsem cvičení, několik minut odpočíval
a zkusil to znovu.
Po pěti letech denního cvičení
jsem se dokázal plně soustředit na bratrovu tvář
minutu a půl.
Dělal jsem pokroky.
Mezitím
jsem začal slušně vydělávat jako kouzelník.
Mám od přírody velmi hbité ruce.
Ale ve cvičení jsem neustával.
Ať jsem byl kdekoli, každý večer jsem si našel klidné místo
a soustřeďoval mysl na bratrovu tvář.
Občas jsem zapálil svíčku a začínal zíráním do plamene.
Plamen svíčky má jak známo tři části:
nahoře žlutou, dole nafialovělou
a uvnitř černou.
Dal jsem si svíčku 40 centimetrů před obličej,
přesně do úrovně očí,
abych nemusel namáhat oční svaly pohledem
nahoru nebo dolů.
Zíral jsem do černého středu, dokud všechno kolem mě nezmizelo.
Pak jsem zavřel oči
a začal se soustřeďovat na bratrovu tvář.
V roce 1907 mi bylo 34 let a udržel jsem koncentraci tři minuty
bez sebemenšího těkání mysli.
V téže době jsem si povšiml jisté schopnosti.
Měl jsem zvláštní pocit,
že když zavřu oči a upřeně se na něco zadívám
s nasazením všech sil, vidím obrys toho, nač se dívám.
Vzpomněl jsem si, co říkal jogín:
„Někteří svatí dokázali vyvinout takové soustředění,
že viděli i bez použití očí.“
Každý večer jsem po cvičení se svíčkou
vypil šálek kávy, zavázal si oči
a snažil se vidět bez použití očí.
Začal jsem s balíčkem karet.
Prohlížel jsem rub. Hádal hodnoty.
Okamžitě jsem měl 60% úspěšnost.
Později jsem si nakoupil mapy
a rozvěsil si je po pokoji.
Dlouhé hodiny jsem je poslepu prohlížel a snažil se přečíst drobné nápisy.
V tomto cvičení jsem pokračoval každý večer následujících osm let.
V roce 1915 jsem dokázal přečíst knihu
od začátku do konce poslepu.
Měl jsem to!
Konečně jsem získal tuto schopnost.
Jak už víte, začal jsem s ní vystupovat.
Má úspěch, ale dodnes nikdo nevěří, že nejde o trik.
I lékaři jako vy, kteří mi odborně zakrývají oči,
odmítají uvěřit, že je možné vidět bez nich.
Zapomínají na jiné způsoby, jak dostat obraz do mozku.
Imdad Khan umlkl.
Byl unavený.
„Jaké způsoby?“ řekl jsem.
Upřímně řečeno nevím.
K vidění se používá jiná část těla.
Která?
Té noci jsem nešel spát.
Z toho pána by se všichni vědci světa zbláznili.
Musel to být nejcennější žijící člověk.
Musel jsem odhalit, jaká biologie, chemie či magie
dokáže do mozku dostat obraz bez použití očí.
Slepí by mohli vidět, hluší slyšet. A kdo ví, co ještě?
„To se musí prozkoumat,“ pomyslel jsem si.
Začal jsem pečlivě přepisovat vše, co mi Imdad vyprávěl.
Psal jsem pět hodin bez přestávky.
V osm hodin ráno jsem dokončil nejdůležitější část.
Stránky, které teď dočítáte. Dr. Marshalla jsem potkal až na svačině.
Řekl jsem mu, co se za 10 minut dalo.
Jdu na dnešní představení. Nesmíme ho ztratit.
Půjdu s vámi.
V 18:45 jsme přijeli k paláci.
Zaparkoval jsem vůz a šli jsme k divadlu.
„Něco tu nehraje,“ řekl jsem.
Nebyly tu žádné davy a bylo zavřeno.
Plakát byl na místě, ale někdo na něj natiskl...
„Dnešní představení zrušeno“.
Zeptal jsem se starého vrátného u zamčených dveří: „Co se stalo?“
Někdo zemřel.
„Kdo?“
Ale už jsem to věděl.
Muž, který vidí bez očí.
„Jak?“ vykřikl jsem.
Usnul a už se neprobudil.
To se stává.
Pomalu jsme se vraceli k vozu.
Zmocňoval se mě zármutek a vztek.
Neměl jsem ho spouštět z očí. Měl jsem ho ubytovat a pečovat o něj.
Imdad Khan byl zázračný muž.
Komunikoval s tajemnými silami mimo dosah obyčejných lidí.
A teď byl mrtev.
„A je to,“ řekl dr. Marshall.
A je to.
„Ano,“ řekl jsem.
„A je to.“
Toto je pravdivý, přesný a úplný záznam
mých dvou setkání s Imdadem Khanem.
To je tedy něco.
To je velice zajímavé.
To je senzační informace.
To mi může změnit život.
Henry měl na mysli informaci,
že se Imdad Khan naučil přečíst hodnotu hrací karty
z rubu,
a protože byl, jak víme, nepoctivý hráč,
okamžitě si uvědomil, že může vyhrát celé jmění.
Sešel do přízemí ke komorníkovi
a požádal o svíčku, svícen a pravítko.
Odnesl si to do pokoje, zamkl se, zatáhl závěsy a zhasl světla.
Dal svíčku na stolek a přisunul si židli.
S uspokojením si povšiml, že má knot v úrovni očí.
S pomocí pravítka se usadil tak, aby měl tvář 40 cm od svíčky,
jak se psalo v sešitu.
Imdad Khan si představoval tvář nejmilejšího člověka,
což byl v jeho případě zesnulý bratr.
Henry bratra neměl.
Rozhodl se, že si bude představovat vlastní tvář.
Když se Henry zadíval do černého středu plamene,
stalo se něco mimořádného.
Jeho mysl se zcela vyprázdnila, mozek přestal těkat
a okamžitě ho zaplavil pocit, že celé jeho tělo
pohodlně osídlilo malý černý prostor hořící nicoty,
i když jen na patnáct vteřin.
Od té doby za každých okolností
opakoval cvičení se svíčkou pětkrát denně.
Poprvé v životě se do něčeho pustil s nadšením
a činil úctyhodné pokroky.
Po šesti měsících
se dokázal soustředit na obraz vlastní tváře tři minuty
bez jediné rušivé myšlenky.
„Jsem to já,“ pomyslel si Henry.
„Jeden z miliardy, který získává jogínské schopnosti neuvěřitelně rychle.“
Na konci prvního roku překonal pět a půl minuty.
Nadešel čas.
16. ZÁŘÍ 1959
Salon Henryho londýnského bytu, půlnoc. Henry se chvěje nadšením,
poprvé před sebe klade balíček karet
a myslí na vrchní kartu.
Nejdřív vidí jen obyčejný vzor červených čar na rubu karty,
nejčastější výtvarné řešení hracích karet na světě.
Pak se soustředil na druhou stranu karty.
Intenzivně se zaměřil na neviditelný líc karty.
Uplynulo třicet sekund. Minuta, dvě, tři.
Henry nehnul ani brvou.
Umí se už soustředit absolutně.
Představuje si lícovou stranu.
Nic jiného mu nesmí přijít na mysl.
Během čtvrté minuty se něco stane.
Pomalu, kouzlem, ale zřetelně
se černá skvrna promění v pik a zamotaný klikyhák v pětku.
Piková pětka.
Roztřesenými prsty kartu obrátí.
„Dokázal jsem to,“ řekne.
Z Henryho je fanatik. Byt opouští jen kvůli nákupu jídla a pití.
Celé dny a často i po nocích
se hrbí nad kartami se stopkami
a postupně si vylepšuje čas.
Po měsíci má 90 vteřin. Po půl roce 20 vteřin.
Po dalších sedmi měsících deset. Jeho cílem je pět.
Nedokáže-li přečíst kartu do pěti vteřin,
nemůže toho využít v kasinu.
Ale čím blíže je k cíli, tím těžší je ho dosáhnout.
Čtyři týdny z deseti vteřin na devět. Pět týdnů z devíti na osm.
Tvrdá práce už mu nevadí.
Dokáže bez potíží pracovat 12 hodin v kuse.
Ví jistě, že dosáhne cíle.
Poslední dvě vteřiny jsou nejtěžší. 11 měsíců.
Ale jednoho sobotního podvečera...
Pět vteřin. Henry projde balíček a u každé karty si změří čas.
Pět vteřin.
Jak dlouho mu trvala cesta k tomuto okamžiku?
Tři roky a tři měsíce soustředěného úsilí.
V Londýně bylo přes sto legálních kasin.
Henry byl členem nejméně deseti z nich. Nejraději měl Lord’s House,
nejvybranější podnik se sídlem v georgiánské vile.
Zdravím, pane Sugare.
Řekl muž, jehož prací bylo pamatovat si obličeje.
Henry vyšel po velkolepém schodišti k pokladníkovi.
Vypsal šek na 10 000 liber.
Dobře živené ženy u rulety připomínaly vypasené slepice kolem krmítka.
Muži s rudými tvářemi a doutníky počítali žetony
s chamtivostí v očích.
Divné. Henry se poprvé v životě díval na nehorázně bohaté lidi se znechucením.
Hledal volné místo vlevo od krupiéra z pohledu kamery
u blackjackového stolu.
Krupiér vzal Henryho žeton a zasunul ho do štěrbiny.
Byl to relativně mladý muž s černýma očima a šedou kůží.
Nikdy se neusmíval a zbytečně nemluvil. Měl štíhlé ruce, které uměly počítat.
Nabral 25librové žetony a postavil je na stůl.
Počítat je nemusel, jeho prsty se nemýlily.
Posunul hromádku k Henrymu. Henry si rovnal žetony
a zadíval se na vrchní kartu.
Za pět vteřin poznal desítku. Vsadil osm žetonů, 200 liber,
víc se v Lord’s House sázet nesmělo.
Dostal desítku. Druhá karta byla devítka.
Celkem měl 19.
Na 19 se nelíže.
Jen se doufá, že krupiér nedostane 20 nebo 21.
- Krupiér Henrymu řekl... - Devatenáct.
...a věnoval se dalšímu hráči. „Počkat,“ řekl Henry.
Krupiér se k němu vrátil.
Pozdvihl obočí a chladně se na něj zadíval.
- Chcete kartu k 19? - Zeptal se odměřeně.
Jsou jen dvě hodnoty, s nimiž nepřetáhnete, eso a dvojka.
S 19 by si lízal jen blázen, zvlášť, když na stole leží 200 liber.
Na vrchu balíku ležela další, dosud netknutá karta.
„Ano,“ řekl Henry. Krupiér pokrčil rameny a dal mu ji.
Henry dostal k desítce a devítce křížovou dvojku.
- 21. - Řekl krupiér nevzrušeně.
Znovu se podíval Henrymu do tváře
a tiše, pozorně a nevěřícně si ho prohlížel.
Henry ho vyvedl z míry. Ještě neviděl, aby někdo bral na 19.
Tenhle pán to udělal klidně a s jistotou, která vyrážela dech, a vyhrál.
Henry si jeho pohledu všiml a došlo mu, že udělal hloupost.
Přitáhl na sebe pozornost. „Pardon.“
To už se nesmí opakovat.
Musí být velmi opatrný a občas schválně prohrát.
Hra pokračovala.
Henryho výhoda byla tak drtivá,
že nedokázal držet výhry v rozumných mezích.
Za hodinu vyhrál 30 000 liber. Pak přestal.
Stejně snadno by mohl vyhrát milion.
Děkuji.
Henry byl nyní téměř jistě schopen vydělávat
rychleji než kdokoli jiný na světě.
Zajímavé.
Kdyby byl tento příběh vymyšlený,
bylo by potřeba
vymyslet překvapivý a vzrušující závěr.
Dramatický a neobvyklý.
Henry například mohl jít domů a začít počítat peníze.
Přitom by se mu udělalo nevolno.
Bolelo by ho na hrudi.
Rozhodl by se jít spát. Svlékl by se.
Došel by si nahý pro pyžamo.
U širokého nástěnného zrcadla by se zastavil
a ze zvyku by se začal soustřeďovat.
Okamžitě by si viděl pod kůži.
Lépe než rentgenem. Viděl by vše.
Tepny, žíly, tepající krev.
Játra, ledviny, střeva. Viděl by bít své srdce.
Podíval by se na bolavé místo
a uviděl by chuchvalec ve velké žíle, která vstupuje zprava do srdce.
Krevní sraženina. Zprvu se zdá, že drží na místě.
Pak se pohne. Jen mírně. Asi o milimetr.
Krev tepe okolo sraženiny
a ta se znovu pohne.
Cukne sebou asi o centimetr. Henry to s hrůzou sleduje.
Ví, že velká uvolněná sraženina putuje žilou do srdce.
Brzy zemře.
V beletrii by takový závěr ušel, ale tohle není fikce.
Je to pravda.
Nepravdivé je jen jméno Henry Sugar.
Jeho jméno se dodnes musí chránit.
Jinak jde ale o pravdivý příběh
a pravdivý příběh musí mít pravdivý konec.
Takhle to bylo doopravdy.
Henry se hodinu procházel. Večer byl příjemně chladný.
Město ještě kypělo životem.
V náprsní kapse saka cítil tlustý svazek bankovek.
Jemně na něj poklepal.
Spousta peněz za hodinu práce.
Ale přesto byl rozčarovaný.
Nemohl pochopit, proč z úspěchu nemá valnou radost.
Před třemi lety, než poznal jógu,
by byl šílený radostí
a spěchal by slavit do klubu.
Ale Henry se neradoval.
Byl smutný.
Při každé sázce si byl jistý výhrou.
Zmizelo vzrušení, napětí, nebezpečí.
Věděl, že by mohl cestovat a vydělávat miliony.
Ale bavilo by ho to?
A další věc. Nebylo možné,
že jogínský výcvik
od základů změnil jeho pohled na život?
Možná ano.
Další den Henry pozdě vstal,
uviděl na toaletním stolku tlustý svazek
a nestál o něj.
Co to?
Dobrý den, pane! To je pro vás. Dárek.
To...
Cože?
Strčte si to do kapsy!
Tak jo.
Co to je?
Peníze.
Nechte si je!
Hej!
Ale...
Zazvonil zvonek.
Co to k čertu vyvádíte?
Omlouvám se za to srocení. Rozdávám peníze.
- Vyvoláváte nepokoje! - Jen rozdávám peníze.
Už to dělat nebudu. Oni se rozejdou.
Policista vytáhl padesátilibrovku.
- Taky jste si vzal. - To je předmět doličný. Odkud jsou?
Vyhrál jsem je. Měl jsem včera velké štěstí.
Henry sdělil jméno klubu a policista si ho zapsal.
- Tam vám to potvrdí. - Policista dopsal. „Mě to nezajímá.“
- Ne? - Ani trochu.
Já vám dokonce věřím,
ale to vůbec neomlouvá, co jste provedl.
Nic ilegálního, ne?
Ilegálního?
Jste blb!
Když máte štěstí, vyhrajete hromadu peněz
a chcete je rozdat, nebudete je házet z okna.
Dáte je na nějaký dobročinný účel. Na nemocnici nebo sirotčinec.
Je spousta nemocnic a sirotčinců,
které nemají peníze na vánoční dárky pro děti.
Pak přijde jeden rozmazlenec,
který nikdy neměl hluboko do kapsy,
a začne házet peníze na ulici!
Na ta slova policista sešel schody a opustil dům. Henry zůstal stát.
Policistova slova a hněv, s nímž je vyřknul,
ho hluboce zasáhly.
Styděl se.
Byl to hrozný pocit.
Pak ho znenadání
začalo brnět celé tělo
a v jeho hlavě nabýval obrysů převratný nápad.
Začal chodit sem a tam
a v duchu odškrtával kroky k uskutečnění plánu.
Za prvé. Ode dneška každý den
vyhrát velkou sumu peněz.
Za druhé. Do téhož kasina nechodit častěji než po půl roce.
Za třetí. Nikdy nevyhrát moc peněz najednou.
Limit je 50 000 liber.
Za čtvrté. 50 000 liber 365krát do roka.
To je 18,25 milionu.
Za páté. Cestovat.
Maximálně tři večery v jednom městě. Londýn, Monte Carlo, Cannes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Mexiko, Buenos Aires, Nassau.
Za šesté. Za ty peníze po světě zakládat nemocnice a sirotčince.
Jako sen je to otřepané a sentimentální, ale jako realita by to mohlo fungovat.
Není to ani trochu otřepané. Podle mého je to naprosto ohromné.
Za sedmé. Najít partnera, který bude přijímat peníze
a posílat je, kde jsou potřeba.
Někoho, komu můžu hluboce, naprosto a navždy věřit.
John Winston byl Henryho účetní. Býval i účetní jeho otce
a Johnův otec byl účetní otce Henryho otce.
Můžete být nejbohatší na světě.
Nechci být nejbohatší na světě.
V Anglii to nepůjde, všechno by nám vzali na daních.
Musím do Švýcarska, ale ne zítra.
Nejsem mládenec bez závazků jako vy.
Musím to probrat s rodinou a uvědomit partnery.
Musím prodat dům, najít jiný ve Švýcarsku,
odhlásit děti ze školy. To nějaký čas potrvá.
V následujícím roce poslal Henry přes 120 milionů liber
Johnu Winstonovi do Lausanne.
Peníze přicházely pětkrát týdně do švýcarské firmy Winston Sugar, s. r. o.
Nikdo kromě Johna a Henryho nevěděl, odkud jsou
ani co je s nimi dál.
Pondělní částky byly největší:
příjmy za pátek, sobotu a neděli, kdy jsou banky zavřené.
Cestoval závratnou rychlostí. Několikrát týdně měnil totožnost.
John měl často ponětí o Henryho poloze
jen díky adrese banky, odkud přišly peníze. Bylo to ohromné.
Henry zemřel vloni, v 63 letech, na plicní embolii.
Věděl, co se stane, ale byl s tím zcela smířený.
Svým plánem se řídil přes 20 let.
Vydělal 644 milionů liber.
Zůstalo po něm 21
kvalitních dětských nemocnic a sirotčinců po celém světě,
které z Lausanne řídí a financuje John Winston a jeho personál.
Henry své dílo dokončil.
A jak to všechno vím? Správná otázka. Poslouchejte.
Krátce po Henryho smrti mi ze Švýcarska volal John Winston.
Představil se prostě
jako ředitel firmy Winston Sugar, s. r. o.,
a ptal se, zda bych nepřijel do Lausanne sepsat stručnou historii organizace.
Nevím, proč si vybral mne.
Nejspíš náhodně ze seznamu spisovatelů.
Říkal, že dobře zaplatí, a dodal:
„Nedávno zemřel pozoruhodný muž.
Jmenoval se Henry Sugar.
Lidé by měli alespoň tušit, co udělal pro svět.“
Ve své nevědomosti jsem se zeptal, zda je příběh dost zajímavý,
aby si zasloužil zvěčnit.
To Johna Winstona velmi rozčílilo, a snad i urazilo.
V pěti minutách mi do telefonu vyprávěl o tajné kariéře Henryho Sugara.
Teď už tajná nebyla.
Henry byl po smrti a do žádného kasina už se nechystal.
„Jedu,“ řekl jsem.
V Lausanne jsem potkal Johna Winstona, jemuž bylo přes 70,
i Maxe Engelmana,
slavného maskéra, který s Henrym cestoval po světě
a tvořil úžasné převleky k utajení jeho totožnosti.
Oba byli Henryho úmrtím zdrceni. Max ještě víc než John Winston.
Měl jsem ho rád. Byl to velký člověk.
John Winston mi ukázal původní tmavomodrý sešit,
který sepsal Z. Z. Chatterjee roku 1935 v Kalkatě.
Později jsem ho opsal slovo od slova. „Poslední otázka,“ řekl jsem.
„Říkáte mu Henry Sugar, ale to nebylo jeho pravé jméno.
Nemám v příběhu prozradit, kdo to doopravdy byl?“
- Ne. - Řekl John Winston.
Slíbili jsme, že jméno nikdy neprozradíme. Časem nejspíše stejně vyjde najevo.
Pocházel ze známé anglické rodiny,
ale ocenil bych, kdybyste po tom nepátral.
Říkejte mu prostě „pan Henry Sugar“.
A to jsem také udělal.
Roald Dahl napsal „Podivuhodný příběh Henryho Sugara“
ve svém spisovatelském domku v Great Missenden v Buckinghamshiru
mezi únorem a prosincem 1976.
Překlad titulků: Tomáš Lenikus