Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sí...
Som a la cabana on escric,
ara fa 30 anys que hi soc.
És important... Abans de començar,
m'agrada comprovar que tinc a prop tot el que necessitaré.
Cigarretes, és clar, una mica de cafè, bombons...
i sempre m'asseguro que tinc un llapis amb punta abans de començar.
Tinc sis llapis, i també netejo el meu tauler d'escriptura.
Quantes restes de goma...
Ja està.
I, per fi, començo.
Sovint cal fer algunes esmenes.
Sí.
Henry Sugar tenia 41 anys, i era solter i ric.
Era ric perquè tenia un pare ric que havia mort,
i solter perquè era massa egoista per compartir els diners amb una dona.
Feia 1,80 metres d'alçada,
i no era tan atractiu com ell es creia.
Donava molta importància a la seva roba: un sastre molt car li feia els vestits,
un camiser, les camises, i un sabater, les sabates.
El barber li retallava els cabells cada deu dies,
i sempre es feia la manicura alhora.
Conduïa un Ferrari
que era tan car com una casa de camp.
Tots els seus amics eren rics i no havia treballat mai.
Homes com Henry Sugar són per tot arreu com algues a la deriva.
No són exactament homes malvats, però tampoc són bons.
Simplement, són part del decorat.
Tots els rics com en Henry, és clar,
tenen una peculiaritat en comú: una ànsia enorme per fer-se més rics.
Deu milions no són mai prou, ni tampoc vint.
Sempre pateixen l'insaciable anhel pels diners
i el terror de despertar-se un dia i no tenir res al banc.
Tenen mètodes variats per augmentar les seves fortunes.
Uns compren accions i veuen com pugen i baixen.
D'altres compren terres, art o diamants.
D'altres aposten a la ruleta, al blackjack o al que sigui.
Henry Sugar era d'aquests últims, i no li molestaven les trampes.
Un estiu,
en Henry es dirigia al camp per visitar Sir William W.
La casa i els jardins eren magnífics,
però quan en Henry va arribar aquell dissabte, ja diluviava.
L'amfitrió i la resta de convidats mataven el temps jugant
mentre en Henry, pansit, mirava les gotes repicant a la finestra.
En Henry va sortir del saló i va anar al passadís,
va travessar la casa sense rumb, i va acabar a la biblioteca.
El pare de Sir William era col·leccionista i totes les parets
eren plenes de volums antics folrats de pell,
però en Henry només llegia novel·les negres i thrillers,
i allà no n'hi havia.
Ja marxava
quan una cosa diferent li va cridar l'atenció.
Tan prim que no l'hauria vist
si no sobresortís dels llibres que tenia al costat.
El va treure de l'estant.
No era res més
que una llibreta d'exercicis, com la dels nens.
Era de color blau fosc i no tenia títol.
A l'inici, escrit a mà amb tinta negra i lletra clara deia:
INFORME SOBRE IMDAD KHAN L'HOME QUE VEU SENSE ELS ULLS
Estrany, anòmal, què és?
Es va acomodar en una butaca i va començar pel principi.
Ara veuran el que en Henry va llegir a la llibreta blava.
Soc Z. Z. Chatterjee, cap de cirurgia a l'hospital Lords and Ladies de Calcuta.
El matí del 2 de desembre de 1935,
prenia un te a la sala de descans.
Hi havia tres doctors més: Marshall, Mitra i Macfarlane.
Van trucar.
Vaig dir: "Passi."
Disculpin-me, els puc demanar un favor?
- Vaig dir: "És una sala privada." - Ho sé, i sento entrar així,
però els ensenyaré una cosa del seu màxim interès.
Estàvem molt molestos i no vam dir res.
Senyors, soc un home que veu sense els ulls.
Era petit, d'uns 60 anys, amb bigoti blanc i pèls ben negres a les orelles.
Encara que m'embenin el cap amb 50 benes,
els podria llegir un llibre.
Ho deia molt seriosament i em va picar la curiositat.
Entri, si us plau.
Molt bé, quants dits té el Dr. Marshall aixecats?
- Set. - Vaig dir: "I ara?"
- Nou. - Vaig dir: "I ara?"
- Tres. - I ara...?
- Encara tres. - I ara?
Cap.
Quin és el truc?
No n'hi ha cap, ho he aconseguit després d'anys d'entrenament.
Quin entrenament?
Ja em perdonarà, però això és privat.
Què necessita?
Treballo en un teatre ambulant, hem arribat a Calcuta
i avui estrenarem al Royal Palace Hall.
Surto al programa com: Imdad Khan, l'home que veu sense els ulls.
Quan arribem a una nova ciutat, vaig a l'hospital més gran
i demano als metges que m'embenin els ulls amb molta cura.
És important que ho facin metges
o la gent creuria que menteixo.
Llavors, surto al carrer i faig una cosa perillosa.
Miro la resta.
En Mitra i en Macfarlane han de tornar amb els pacients.
- Però en Marshall digué... - Per què no? Fem-ho bé.
Assegurem-nos que no veu res.
Són molt amables, facin el que vulguin.
Vaig dir: "Primer, tapem-li els ulls amb alguna cosa tova."
- Massa? - Perfecte, vagi al forn.
Jo li segellaré les parpelles.
Vaig portar l'Imdad al quiròfan.
Vaig dir: "Estiri's."
Vaig agafar col·lodió de l'armari.
Li enganxaré els ulls amb això.
Com m'ho trauré?
Una mica d'alcohol sota les pestanyes ho dissoldrà.
No obri els ulls mentre s'asseca. Han passat dos minuts.
Vaig dir: "Obri els ulls", però no podia.
Vaig emplastrar un ull de l'Imdad amb una mica de massa.
Vaig omplir la conca
i vaig deixar que sobresortís pels voltants.
I amb l'altre ull igual.
Vaig prémer fort els extrems.
- Vaig preguntar: "És incòmode?" - I ara.
Vaig dir a en Marshall: "Embeni'l."
- Jo tinc els dits enganxifosos. - De seguida, posarem això aquí...
En Marshall va col·locar cotó sobre els ulls de l'Imdad.
No es van moure.
Segui, si us plau.
En Marshall li va embenar el cap amb una bena de 7 cm.
No em tapi el nas per poder respirar.
És clar.
Anirà una mica just del costat.
- I bé? - Vaig dir: "Magnífic."
Sembla que l'hagin operat del cervell.
Com se sent?
Molt bé.
Els he d'elogiar per fer una feina tan minuciosa.
Imdad Khan es va aixecar i va sortir per la porta.
Verge santa! Ho ha vist? Ha posat la mà dreta al pom!
En Marshall no somreia.
L'Imdad caminava enèrgicament com si res.
El vam seguir de prop. Esgarrifava veure'l
amb un cap enorme embenat caminant tan tranquil.
Vaig cridar: "L'ha vist! Ha vist el carret! Increïble!"
En Marshall no va respondre. La seva cara estava rígida d'incredulitat.
L'Imdad va baixar les escales sense utilitzar el passamà.
Així van reaccionar qui se'l va creuar.
A baix, va girar i es va dirigir cap a la sortida.
En Marshall i jo el seguíem de prop.
Cent nens descalços cridaven i corrien cap al visitant del cap blanc.
Els va saludar amb la mà.
Va pujar a una bicicleta i va pedalejar un vuit.
Els nens el perseguien, animant-lo i rient.
Es va capbussar en el trànsit bulliciós
ple de cotxes eixordadors brunzint al seu voltant.
Ho feia meravellosament.
El vam veure una estona més, va girar una cantonada i ja no hi era.
- El Dr. Marshall digué: "Increïble." - Increïble.
Vaig: "Totalment."
Crec que hem presenciat un miracle.
Vaig dedicar la resta del dia als pacients.
Al vespre, vaig anar a casa per canviar-me.
Em vaig dutxar,
vaig beure whisky al porxo vestit amb la tovallola,
i a les 18:50 vaig arribar al Royal Palace Hall.
La funció va durar 2 hores.
No esperava que m'agradés: el malabarista, l'encantador de serps,
el menjador d'espases que es va empassar un estoc...
Per fi, amb un grandiós toc de trompetes, l'amic Imdad Khan va sortir.
Part del públic va participar tapant-li els ulls
abans que llencés ganivets a un noi i disparés a una llauna sobre el seu cap.
Després, li van col·locar un barril de metall sobre el cap embenat,
el noi va posar una agulla a la mà d'Imdad i fil a l'altra.
Van disposar una gran lupa davant seu
i sense cap pas en fals
va fer passar el fil per l'ull de l'agulla.
Estava estupefacte.
L'Imdad seia al bastidor tranquil mentre li treien el maquillatge.
Té curiositat, oi, doctor?
Vaig dir: "Molta."
De nou, em vaig veure afectat pels pèls negres de les orelles.
No havia vist mai res així.
Tinc una proposta: no soc escriptor,
però si m'explica com va aconseguir el poder
de veure sense els ulls, ho redactaré fidelment.
Provaré de publicar-ho a la British Medical Journal
o en una revista famosa.
Això l'ajudaria a millorar?
- M'ajudaria molt. - Magnífic.
Tinc pràctica per anotar les històries clíniques.
Crec que no m'he deixat res del que l'Imdad em va dir.
L'hi ofereixo tal com ell ho va dir.
Vaig néixer al Caixmir l'any 1873.
Mon pare era revisor de bitllets de tren.
Un dia, va actuar un prestidigitador a l'escola.
Vaig quedar fascinat.
Llavors, vaig fugir amb els estalvis per unir-me a una companyia ambulant.
Això va ser l'any 1886, tenia 13 anys.
Durant tres anys
vaig viatjar amb el grup per tot el Panjab.
Cap al final, era el cap de cartell.
Estalviava tot el que podia
i vaig acabar tenint una mica més de 3.000 rúpies.
Aleshores, vaig sentir la història d'un gran iogui
que havia adquirit el poder de levitar.
Es deia que quan resava,
el seu cos s'aixecava de terra fins a mig metre.
Com a mínim, un efecte espectacular.
Bigoti?
Vaig abandonar la companyia
i em vaig encaminar cap al poblet a la vora del Ganges
on deien que vivia el iogui.
Un dia, un viatger va esmentar un ermità
a qui s'havia trobat enmig de la selva, tot sol.
No necessitava res més.
Vaig llogar un cavall i un carro.
Mentre negociava el preu,
va arribar un home que anava en la mateixa direcció
i va suggerir de compartir el carro i el cost.
Quina grandíssima sort!
Parlant amb el company, vaig saber que era deixeble del gran iogui
i estava de camí per visitar el seu mestre.
Li vaig revelar: "És l'home que busco! El puc conèixer?"
El meu company em va mirar una llarga estona.
Digué: "És impossible."
Des d'aquell moment, es va negar a respondre'm,
però vaig aconseguir descobrir una cosa:
el moment del dia quan el gran iogui meditava.
El meu company va aturar el carro, va baixar i va marxar.
Vaig fingir continuar, però de seguida vaig baixar i em vaig esmunyir pel camí.
L'home ja havia desaparegut a la selva.
Vaig sentir un cruixit al sotabosc. Vaig pensar: "Si no és ell, és un tigre,
i em saltarà a sobre i em destrossarà
i se'm cruspirà a poc a poc."
Era ell.
No hi havia cap senda marcada per on caminava l'home.
S'obria camí per altes canyes de bambú i per la densa vegetació.
El vaig seguir sigil·losament uns 90 metres rere seu.
Quan el perdia, que era molt sovint,
podia seguir el so dels seus passos.
Aquest joc de "Segueix el líder" va durar mitja hora.
De sobte, vaig deixar de sentir l'home.
Em vaig aturar a escoltar.
Tot d'una, a través del dens sotabosc, vaig veure una clariana i dues cabanes.
El cor se'm va aturar.
Hi havia una cabana amb un abeurador i una estora de pregar al costat
i a sobre un gran baobab amb branques grosses i plenes de fulles.
Vaig esperar sota la calor del migdia
i sota la pesada xafogor de la tarda.
Prop de les cinc,
vaig escalar l'arbre i em vaig amagar entre les fulles.
Per fi, el gran iogui va sortir
i va seure a l'estora.
Els seus moviments eren pausats i gentils.
Va posar les mans sobre els genolls,
va respirar profundament pel nas
i vaig veure com una lluïssor el començava a cobrir.
Durant catorze minuts es va estar completament quiet.
I, llavors, mentre l'observava, vaig veure molt clarament
com el cos se li aixecava de terra.
Trenta centímetres, quaranta, quaranta-cinc, cinquanta.
Seixanta centímetres sobre l'estora.
Allà a l'arbre em vaig dir:
"Davant teu hi ha un home seient a l'aire."
Quaranta-sis minuts, segons el rellotge, va estar suspès a l'aire.
Llavors, lentament, va descendir
fins que la natgera li va tocar l'estora.
Vaig baixar i vaig córrer cap a ell.
El gran iogui es rentava les mans i els peus.
Digué: "Quant fa que ets aquí?"
De sobte, em va llençar una pedra tan fort
que es va partir en pegar-me a la cama.
Encara hi tinc una cicatriu, miri.
Va ser un cop de sort.
Un gran iogui no perd els estreps ni llença pedres.
El vell se sentia humiliat, penedit i decebut amb ell mateix.
Em va dir que malgrat no poder agafar-me com a deixeble,
em podia donar una formació senzilla
per compensar l'atac,
un atac que em mereixia, per cert.
Això va ser l'any 1890.
Tenia quasi 17 anys.
Quina va ser la formació del gran iogui? Aquí la té.
La ment és dispersa.
Es preocupa de milers de coses diferents alhora.
Coses que veus, sents i olores.
Coses en què penses i en les quals intentes no pensar.
Cal que et concentris tant,
que imaginis quan vulguis un únic objecte i res més.
Si t'esforces, podràs concentrar la ment conscient
en qualsevol objecte que triïs durant tres minuts i mig.
Això et costarà uns 20 anys d'esforç diari i diligent.
Vaig exclamar: "20 anys."
Vint anys, potser més.
És l'habitual, si és que ho aconsegueixes.
Seré un vell!
El temps varia, alguns tarden 10 anys, d'altres, 30.
En rares ocasions, apareix algú especial
que pot desenvolupar el poder en un o dos anys.
- És u entre un bilió, tu, no. - Tan difícil és concentrar la ment...?
Quasi impossible, prova-ho. Tanca els ulls i pensa en alguna cosa.
Pensa només en un objecte. Imagina'l davant teu.
Dintre de poc, la ment divagarà,
es colaran altres pensaments. És molt difícil.
Això va dir el gran i savi vell iogui.
I els exercicis van començar.
Cada vespre, seia, tancava els ulls
i m'imaginava la persona que més m'estimava:
el meu germà gran que va morir amb 10 anys d'una malaltia.
Pensava en la seva cara, i quan la ment començava a divagar,
aturava l'exercici, descansava uns minuts, i ho tornava a provar.
Després de 5 anys de pràctica,
em podia concentrar en la cara del meu germà
durant un minut i mig.
Progressava.
Mentrestant, vaig fer fortuna oferint actuacions d'il·lusionisme.
Tinc traça amb els jocs de mans,
però mai vaig abandonar els exercicis.
Cada vespre, fos on fos, buscava un racó tranquil,
i em concentrava en la cara del meu germà.
De vegades, encenia una espelma i n'observava la flama.
La flama d'una espelma, com sap, té tres parts:
la groga de dalt, la malva de baix
i la negra del mig.
Col·locava l'espelma a 40 centímetres de la cara,
al nivell dels ulls,
per no utilitzar els músculs de l'ull mirant a baix o a dalt.
Mirava la part negra fins que els meus voltants desapareixien.
Llavors, tancava els ulls i em concentrava en la cara del meu germà.
L'any 1907, quan tenia 34 anys, em podia concentrar durant tres minuts
sense que la ment em divagués gens.
Va ser llavors també quan vaig notar una habilitat,
només era una sensació,
però quan tancava els ulls i mirava alguna cosa molt fixament,
podia veure el contorn de l'objecte que mirava.
El iogui me n'havia parlat:
"Algunes persones sagrades desenvolupen tant la concentració
que poden veure sense els ulls."
Nit rere nit, practicava els meus exercicis amb l'espelma,
bevia una tassa de cafè, em tapava els ulls
i intentava veure sense els ulls.
Vaig començar amb una baralla de cartes: provava d'endevinar-ne el valor.
Aviat, l'índex d'encerts era del 60 %.
Més tard, vaig comprar mapes i els vaig enganxar per l'habitació.
Vaig passar hores amb els ulls tapats intentant llegir la lletra petita.
Cada vespre durant vuit anys, vaig fer aquesta pràctica.
L'any 1915, podia llegir un llibre sencer, de cap a cap, amb els ulls tapats.
Ho havia aconseguit!
Per fi, tenia aquest poder.
Com sap, s'ha convertit en la meva actuació.
Al públic, li encanta, però pensen que és mentida.
Fins i tot metges com vostè que m'han tapat els ulls
es neguen a creure que algú vegi sense els ulls.
S'obliden que hi ha altres formes d'enviar imatges al cervell.
Imdad Khan va callar.
Estava cansat.
Vaig preguntar: "Quines?"
Sincerament, no ho sé.
Una altra part del cos és la que veu.
Quina part?
A la nit no vaig dormir.
Aquest home desbarataria qualsevol científic.
Deu ser l'home més valuós del món.
Havia de saber com es podia enviar una imatge al cervell
de forma biològica, química o màgica sense els ulls.
Els cecs podrien veure, els sords, sentir, i molt més.
Vaig pensar: "No podem ignorar aquest home."
Vaig transcriure amb cura el que m'havia explicat
durant cinc hores sense descans.
L'endemà a les vuit, havia acabat la part més important:
el que ha llegit.
Vaig veure el Dr. Marshall a la pausa del te.
Li vaig explicar el que vaig poder.
Tornaré al teatre avui, no el podem perdre.
L'acompanyaré.
A les 18:45 vam anar al Royal Palace Hall.
Vaig aparcar i vam caminar fins al teatre.
Vaig dir: "Alguna cosa falla."
Tot era buit i les portes estaven tancades.
El cartell de l'espectacle hi era, però algú hi havia escrit:
"Actuació d'avui cancel·lada."
Vaig preguntar al conserge que hi havia: "Què ha passat?"
- Algú ha mort. - "Qui?"
Però jo ja ho sabia.
L'home que veu sense els ulls.
Vaig exclamar: "Com?"
Se'n va anar a dormir i no s'ha despertat.
Això ja passa.
Vam tornar al cotxe lentament.
M'omplien uns sentiments de pena i ràbia.
M'hauria d'haver quedat amb ell,
haver-lo cuidat a casa.
Imdad Khan feia miracles.
S'havia comunicat amb forces misterioses fora de l'abast de la gent comuna.
Ara era mort.
En Marshall digué: "Doncs ja està."
Doncs ja està.
Vaig dir: "Sí,
doncs ja està."
Això és un informe vertader i exacte de les meves trobades amb Imdad Khan.
Vaja, vaja.
Això és molt interessant.
Això és una informació magnífica.
Em podria canviar la vida.
La informació a la qual es referia en Henry
era que Imdad Khan havia aconseguit llegir el valor d'una carta des del dors,
i com que era un jugador trampós,
en Henry es va adonar
que podria guanyar una fortuna.
Va baixar i va demanar al majordom
una espelma, un candeler i una regla.
Es va tancar a l'habitació,
i es va quedar a les fosques.
Va posar l'espelma al tocador i va seure.
Va veure satisfet que els ulls eren al nivell del ble.
Amb la regla va col·locar la cara a 40 cm de l'espelma,
com indicava el llibre.
Imdad Khan havia imaginat la cara de qui més estimava,
en el seu cas, el seu difunt germà.
En Henry no tenia germans.
Va decidir imaginar la seva cara.
Mentre observava la zona negra del centre de la flama,
va passar una cosa fascinant:
la ment se li va quedar en blanc i el cervell quiet,
i va sentir com si el cos s'hagués quedat tancat, abrigat i còmode,
dins de la petita àrea d'ardent no-res.
És cert: només va durar 15 segons.
Des de llavors, fos on fos o fes el que fes,
va decidir practicar amb l'espelma cinc cops al dia.
Per primera vegada, feia una cosa amb un entusiasme real,
i el seu progrés era notable.
Amb sis mesos,
es podia concentrar en la seva cara durant tres minuts
sense que cap pensament li penetrés la ment.
Va pensar: "Soc jo,
soc l'u entre un bilió amb l'habilitat d'aconseguir els poders ràpidament!"
Al cap d'un any, ho podia fer durant cinc minuts i mig.
Era l'hora.
Sala d'estar d'en Henry, mitjanit.
En Henry tremola d'entusiasme
quan col·loca una baralla del revés i es concentra en la primera carta.
Al principi, només veu el disseny de línies vermelles,
potser el disseny més comú de cartes del món.
Ara canvia la concentració a l'altra cara de la carta.
Es concentra intensament en la part inferior invisible.
Passen trenta segons. Un, dos, tres minuts.
No mou ni un múscul. La seva concentració entrenada és total.
S'imagina el revers de la carta.
Cap altre pensament entra a la seva ment.
Al quart minut, passa alguna cosa.
A poc a poc, de forma màgica, però clara,
una taca negra es converteix en una pica, i un gargot, en un cinc.
El cinc de piques.
Els dits li tremolen, agafa la carta i la gira.
Digué: "Ho he aconseguit."
Es torna un fanàtic. Només surt del pis per fer la compra.
Dia i nit
s'ajup sobre les cartes amb el cronòmetre reduint el temps segon a segon.
En un mes, tarda un minut i mig. En sis, vint segons.
Set mesos més, deu segons.
Vol arribar a cinc.
Si no pot llegir una carta en cinc segons,
no li valdrà per als casinos.
Però com més s'apropa al seu objectiu, més difícil és arribar-hi.
Quatre setmanes per baixar a nou segons. Cinc més per abaixar a vuit.
Esforçar-se ja no li costa.
Treballa 12 hores seguides sense problema.
Sap que ho aconseguirà.
Els últims dos segons són els més difícils: 11 mesos.
Però un vespre de dissabte...
Cinc segons, en Henry es cronometra amb totes les cartes.
Cinc segons, cinc segons, cinc segons.
Quant ha tardat a aconseguir-ho?
Tres anys i tres mesos d'esforç ininterromput.
Hi havia més de cent casinos a Londres.
En Henry n'era membre de deu. Lord's House era el seu preferit.
Era el millor i es trobava en una mansió georgiana.
Bona nit, Sr. Sugar.
...digué l'home que no oblidava mai una cara.
En Henry va pujar fins al despatx del caixer.
Va firmar un xec per 10.000 lliures.
Dones rodanxones rodejaven la ruleta com gallines al voltant d'una menjadora.
Homes amb cares vermelles i puros comptaven les fitxes amb avarícia.
Estrany... Per primer cop a la vida,
en Henry va mirar amb disgust l'horrible gent rica.
Va buscar un seient buit a l'esquerra del crupier
d'una taula de blackjack.
El crupier va ficar la placa d'en Henry en una ranura.
Semblava jove, d'ulls negres i pell grisa.
No somreia i només parlava quan calia.
Tenia mans primes i aritmètica als dits.
Va agafar fitxes de 25 lliures i les va apilar.
No les va comptar, aquells dits mai no erraven,
i les va donar a en Henry.
Llavors, en Henry va mirar la primera carta del dispensador
En cinc segons va saber que era un 10 i va empènyer 8 fitxes, 200 £,
l'aposta màxima permesa allà.
Li van donar el 10, la següent era un 9.
Dinou en total, amb 19, et plantes
i pregues que el crupier no tingui 20 o 21, ho sap tothom.
Llavors el crupier digué...
Dinou.
...i va continuar. En Henry digué: "Esperi."
El crupier es va girar,
i, sorprès, el va mirar fredament.
- Agafarà amb 19? - Demanà secament.
Únicament l'as i el dos no espatllarien un 19.
Només un idiota s'arriscaria amb 19, sobretot amb 200 £ en joc.
Es podia veure el dors de la carta següent.
En Henry digué: "Sí, carta." El crupier l'hi va donar.
El 2 de trèvols va acabar davant d'en Henry.
- 21 - Digué el crupier.
Va tornar a mirar en Henry
sense moure's, silenciós, atent, perplex.
En Henry l'havia pertorbat: ningú havia agafat mai amb un 19.
En Henry ho havia fet tan tranquil i segur que impactava, i havia guanyat.
En Henry va notar com el mirava i va saber que s'havia equivocat.
Havia cridat l'atenció. "Disculpin."
No ho podia repetir.
Havia d'anar amb compte, perdre de tant en tant.
El joc va continuar.
Tenia molt d'avantatge, li costava mantenir les victòries decents.
Es va aturar una hora més tard i amb 30.000 £.
Podria haver estat fàcilment un milió.
Gràcies.
Era definitivament capaç de guanyar diners
més de pressa que ningú al món.
Interessant.
Si això no hagués estat una història real, hauria estat necessari
inventar un final sorprenent. Alguna cosa dramàtica i inusual.
En Henry tornaria a casa a comptar els diners,
i mentre ho fa, es comença a trobar malament.
Li fa mal el pit.
Decideix anar al llit, es treu la roba,
camina nu i es posa el pijama.
Passa per davant del mirall de cos sencer i s'atura.
Automàticament, per costum, es comença a concentrar
i veu a través de la seva pell.
Ho veu tot millor que amb una radiografia: artèries, venes, la sang bombant.
Fetge, ronyons, intestins, el seu cor bategant.
Veu d'on ve el dolor
i veu un bony dins d'una vena que entra a la part dreta del cor.
Un coàgul sanguini. El coàgul sembla quiet,
però, llavors, comença a moure's un mil·límetre.
La sang empeny el coàgul i el coàgul es torna a moure.
Avança un centímetre. En Henry ho mira horroritzat.
Sap que un coàgul gran s'ha alliberat i viatja per la vena
cap al cor.
Està a punt de morir.
No estaria malament si això fos ficció, però això és un fet.
L'únic que és fals és el nom d'en Henry.
Encara cal protegir el seu nom.
Tota la resta és real,
i com que és real, ha de tenir un final real.
Això és el que va passar.
En Henry va deambular per la nit fresca i agradable.
La ciutat encara no dormia.
Notava el feix de diners a la butxaca de la jaqueta.
Li va donar una palmada. Molts diners per una hora de feina.
Estava desconcertat.
No entenia per què no s'emocionava per l'èxit.
Si li hagués passat feia tres anys, abans del ioga, estaria boig d'alegria
i correria a un club a celebrar-ho.
Però no se sentia emocionat,
se sentia trist.
Cada cop que apostava sabia que guanyaria.
No hi havia emoció, suspens ni perill.
Sabia que podia viatjar pel món guanyant milions.
Però seria divertit?
I una altra cosa, ¿seria possible que el procés d'adquisició dels poders
hagués canviat completament la seva forma de veure la vida?
Era possible.
L'endemà al matí es va aixecar tard,
va veure el feix al tocador
i no el volia.
Ep!
Bon dia, senyor, això és per a vostè, un regal.
Jo...
Un què?
Fiqui-s'ho a la butxaca!
Molt bé.
Què és això?
- Diners. - Quedin-se'ls!
Ei!
Vinga...
Va sonar el timbre.
- Què es creu que fa? - Perdoni per la multitud.
Regalava diners.
- Incita un disturbi! - No, regalava diners.
No ho tornaré a fer, marxaran aviat.
El policia li va ensenyar un bitllet de 50 £.
- N'ha agafat un. - És una prova, d'on ha tret els diners?
El vaig guanyar al blackjack, vaig tenir sort.
El policia va anotar el nom del club.
Li diran que és cert.
L'agent va baixar la llibreta. Tant m'és.
- Sí? - Totalment.
De fet, el crec,
però això no és excusa pel que ha fet.
No he fet res il·legal, no?
Il·legal?
És un idiota!
Si té prou sort per guanyar tants diners
i els vol regalar, no els llenci per la finestra.
Doni-ho a algun lloc per fer un bé, un hospital o un orfenat.
Hi ha tot d'hospitals i orfenats
sense diners per comprar regals als nens en Nadal.
I ara ve un idiota malcriat
que no sap què es estar escurat,
i llença els diners al carrer!
L'agent va baixar les escales enfadat i va sortir.
En Henry no es va moure,
les paraules i la fúria amb què les hi havien dit el van afectar.
Estava avergonyit. Era un sentiment horrible.
Llavors, de sobte,
en Henry va sentir un fort corrent que li va recórrer el cos
i se li va acudir una idea que ho canviaria tot.
Va començar a caminar,
valorant els passos que farien possible la seva idea.
Un: guanyaré molts diners
cada dia de la meva vida des d'ara fins sempre.
Dos: només aniré al mateix casino un cop cada sis mesos.
Tres: no guanyaré massa diners en una partida.
El límit és 50.000 £ cada nit.
Quatre: 50.000 £ cada nit per 365 dies a l'any
són 18,25 milions de lliures.
Cinc: m'he de moure.
Com a màxim, tres nits en una ciutat,
Londres, Montecarlo, Canes, Biarritz,
Deauville, Las Vegas, Ciutat de Mèxic, Buenos Aires, Nassau.
Sis: agafaré els diners i construiré hospitals i orfenats arreu del món.
Com a somni, cursi i sensibler, però com a realitat, ho puc aconseguir.
No crec que sigui cursi, serà magníficament excel·lent.
Set: necessito un soci que segui al despatx, rebi els diners
i els enviï on calgui.
Algú en qui confiï categòricament i per sempre.
John Winston era el seu comptable i ho havia estat de son pare,
i el pare d'en John ho havia estat de l'avi d'en Henry.
Podries ser el més ric del món.
No vull ser el més ric del món.
A Anglaterra se n'aniria tot en impostos.
Em mudaré a Suïssa, però demà no,
no soc un solter sense responsabilitats.
He de parlar amb la família i avisar els socis,
vendre la casa, trobar-ne una a Suïssa, treure els nens de l'escola... Em cal temps.
En un any, en Henry va enviar 120 milions de lliures
a John Winston a Lausana.
Enviava els diners a una companyia suïssa: Winston Sugar, SL.
Només en John i en Henry sabien d'on venien
o per què servirien.
El gir del dilluns era el més gran
amb els guanys del divendres i el cap de setmana,
quan els bancs tancaven.
Es movia de pressa i canviava d'identitat diversos cops a la setmana.
Sovint, l'única pista d'on era en Henry
era l'adreça del banc d'on havia enviat els diners: era estupend.
En Henry va morir l'any passat, amb 63 anys, d'una embòlia pulmonar.
Ho va veure venir, literalment, però estava en paus.
Va seguir el seu pla durant uns 20 anys.
Va guanyar 644 milions de lliures.
Va llegar 21 hospitals i orfenats ben dirigits tot arreu del món
administrats des de Lausana per John Winston i els seus empleats.
Havia acabat la feina.
Que com sé tot això? Bona pregunta, us ho diré.
En morir en Henry, John Winston em va trucar des de Suïssa.
Es va presentar
com a director de la companyia Winston Sugar, SL,
i em va demanar si aniria a Lausana
per escriure una breu història de l'organització.
Per què em va triar a mi?
Tindria una llista i ho faria a l'atzar.
Va dir que em pagaria bé i afegí: "Un home excepcional ha mort fa poc.
Es deia Henry Sugar.
Penso que la gent hauria de saber què ha fet pel món."
Ignorant com era,
vaig preguntar si la història era prou atractiva per escriure-la.
Això va molestar molt en John, potser es va ofendre.
En cinc minuts per telèfon
em va explicar la carrera secreta de Henry Sugar.
Ja no era un secret.
En Henry havia mort i no entraria a cap altre casino.
Vaig dir: "Vindré."
A Suïssa vaig conèixer John Winston, de més de 70 anys, i Max Engelman,
un famós maquillador que viatjava amb en Henry
creant disfresses per ocultar la seva identitat.
La mort d'en Henry els havia afectat, a en Max més que a John Winston.
L'estimava, era un gran home.
En John em va mostrar la llibreta d'exercicis
escrita per en Chatterjee a Calcuta l'any 1935.
La vaig copiar paraula per paraula.
Vaig dir: "Una pregunta més, m'han dit que Henry Sugar no era el seu nom.
No volen que digui qui era quan escrigui la història?"
- No. - ...digué en John.
Vam prometre no revelar-ne la identitat.
Suposo que s'acabarà sabent.
Venia d'una família anglesa coneguda, però preferiria que no ho investigués.
Sisplau, digui-li Sr. Henry Sugar.
I això he fet.
ROALD DAHL VA ESCRIURE LA MERAVELLOSA HISTÒRIA DE HENRY SUGAR
A LA SEVA CABANA D'ESCRIURE DE GIPSY HOUSE
A GREAT MISSENDEN, BUCKINGHAMSHIRE
ENTRE FEBRER I DESEMBRE DE 1976.
Subtítols: Roser-Agnès Navarro