Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Флорида, 1990.
Я прокинувся з лютим похміллям.
Притулив ліву руку до перенісся, щоб закритися від сонця.
На правій щоці тріпотів крильцями метелик.
Я простяг руку до лиця,
щоб щиглем збити комаху геть.
Тут я побачив мізинець.
Він рухався сам по собі.
«Заради бога, та це ж лише твій довбаний палець».
Та він мені не належав.
Чорт. Він належав комусь іншому.
Я вдарився головою?
Спогади про попередню ніч у кращому разі були туманні.
Вуді Гаррельсон звечора теж був у барі.
Можливо, ми влаштували чергову п'яну бійку.
Та я не пам'ятав, щоб ми билися.
Я пам'ятав, як мій охоронець мусив сперти мене на одвірок,
коли шукав ключ від моїх апартаментів.
Але я не пам'ятав ударів. Чорт.
Мотор!
Мотор, Майкле!
Майкле!
Він такий крутий, як лиш можливо в цьому бізнесі.
І переможець - Майкл Джей Фокс
Знімаємо.
Та все вказувало на протилежне...
- Спокійно. Дубль. - ...і мене проймав страх...
«ДОКТОР ГОЛЛІВУД»
...та професійна невпевненість.
Тремор був повідомленням...
з майбутнього.
Усі говорять про те, щоб керувати власним наративом.
Похмура правда в тому,
що «Майклу Джею Фоксу діагностують хворобу, яка його нищить».
Так, це нудно.
У мене волосся почало крутитись у 49 років.
Ніколи не було кучеряве, а тоді раптом...
Якось прокинувся, а воно кучеряве.
- Дуже гарно. - Можу його змастити.
- Ні. - Можу надіти кепку.
Я дуже переймаюся, як виглядатиму у фільмі.
Так, це точно про тебе.
Тепер подивися на мене.
От бачиш.
- Заходжу. - Ой.
Просто в певний момент...
- воно так лежить. - Лиш тут.
- Привіт. - Привіт.
- Як справи? - Усе добре.
Дивіться.
- Як поки що ваш день? - Поки що?
Поки що... все добре.
Усі знають, що в тебе хвороба Паркінсона,
але коли бачать твою ходу, то думають: «Капець».
Так.
Зупиніться, щоб настроїтися.
Добре. Йдемо.
Моя хода реально лякає людей.
Ось дивіться.
Але я цього не ховатиму.
- Привіт. - Привіт.
І можете думати собі, що хочете.
Якщо вам мене жаль, мене це не проймає.
Я не жалюгідний. У мене є ця зараза.
Привіт, як справи?
Не поспішайте.
Я - міцний тип.
Я - тарган, і я багато пережив.
- Таргана не вб'єш. - Не вб'єш.
Поволі, помаленьку.
Отак. Чудово.
- Привіт, як справи? - Добре. Як ви?
Відновіть сили.
Містере Фокс.
Таки впав.
- Боляче? - Усе нормально, дякую.
Рада була вас бачити.
Навзаєм. Я від таких жінок аж падаю.
НЕЗМІННИЙ: ІСТОРІЯ МАЙКЛА ДЖ. ФОКСА
До хвороби Паркінсона що означало бути спокійним?
Я цього знати не можу.
Ніколи не був спокійний.
Я не пам'ятаю, що думав, коли мені було два роки.
Заввишки до колін, важив не більше мокрого рушника, і невловимо швидкий.
Але, напевне, мотивом, коли я вийшов через задні двері,
не була втеча.
Скоріше, я не розпізнавав меж.
Через кілька хвилин,
стримуючи подив, подзвонив власник цукерні.
«Тут ваш син».
Легко уявляю, як мати не могла повірити, що я чкурнув.
«Дайте йому цукерку.
Чоловік зараз по нього прийде й заплатить».
«Він має гроші».
«Чимало грошей, якщо чесно».
У дитинстві мені бракувало віри, щоб бути спокійним.
Це така іронія мого життя.
Не міг бути спокійний, аж доки буквально...
не міг більше не рухатися.
Коли у мене з'явилася молодша сестра, я не ревнував.
Що більше, то веселіше.
Але коли мені виповнилося шість, а їй - три, ми були одного росту.
Маю чіткий спогад, коли мене питали, чи ми не двійнята,
та коли я казав, що моя двійнючка на три роки молодша,
реакція змінювалася.
Я розумів: від мене очікували, щоб я був більшим.
Це було щось нове.
Я не міг зробитися «більшим».
ДЕСЯТЬ РОКІВ
Я був найнижчий у класі.
Нижчий за всіх, з ким грав у хокей.
Я міг залізти за решітку, щоб дістати м'яч.
11 РОКІВ
Та мені часто надирали дупу. Я був малий.
12 РОКІВ
Мене запихали у шафки.
16 РОКІВ
Якщо великі хлопці умисне переслідують тебе, щоб віддубасити...
Але я завжди покладався на своє вміння втекти від забіяк.
І ось, коли здавалося, що земля вислизає з-під ніг,
я знайшов опору.
ТЕАТРАЛЬНИЙ ГУРТОК
Театральні заняття.
Там були дівчата.
А я грав Румпельштільцхена.
- Ти - Румпельштільцхен? - Так, Румпельштільцхен.
Ти ще й виглядав на п'ять років молодшим.
Так, я був просто малим ельфом.
Я був гарненький і пустун.
Гарненький ельф.
Там ти міг бути великим.
Міг бути будь-чим.
Але думав я не головою, а дупою, так казав батько.
Батько був прагматик, рішуче захищав сім'ю від романтичних фантазій.
У нього були свої мрії в дитинстві, але з нього їх вибили.
Це викликало в нього певний гнів.
Коли він кривився, це означало: у вас неприємності.
Тоді ви розуміли: «Чорт, тепер мені гаплик».
ФОКС, МАЙК СЕРЕДНЯ ШКОЛА ЕДМОНДСА
Якщо дзвонили від директора, це означало сувору догану від батька.
ЗАВДАННЯ НЕ ЗДАНО
КОМЕНТАР УЧИТЕЛІВ СЛАБКА ДИСЦИПЛІНА
І він тоді казав: «Чорт забирай!»
Я почав ще більше курити й пити.
І регулярно потрапляв у дрібні ДТП...
бив татові машини.
Для нього ти лажук.
Так, потенційний лажук.
Привіт. Гарно виглядаєш.
Класні боти. Тепер у мене є шанс на перемогу.
У шістнадцять...
ПРОВОДИТЬСЯ КАСТИНГ
...учитель акторства дав мені газету.
«Шукають кмітливого 12-річного хлопця,
і кмітливішого, ніж ти, вони не знайдуть».
Я облажаюся, Лео. Усі ці люди дивитимуться на мене.
Чекаємо в гримерній.
Ти увійдеш в історію.
Треба підрости на два сантиметри.
Я отримав роль. Було досить легко.
На баскетбол?
Ні, Пенні Монтґомері.
Коли стою впритул до неї, не бачу її обличчя.
Режисер вважав, що в мене є перевага.
Американські продюсери наймали акторів,
юних на вигляд, щоб грати дітей.
Але це означало переїхати в Голлівуд і покинути школу.
А це здавалося немислимим.
Батько: «Ти точно хочеш цим займатися?»
Я: «Однозначно».
«Ти такий впевнений?»
«Абсолютно».
І батько мене шокував.
«Якщо ти хочеш бути лісорубом,
тоді треба йти у довбаний ліс».
То він потай у тебе вірив.
Так.
Батько погодився фінансувати цю пригоду,
оплативши всю поїздку карткою.
Пригадую, як розвинулися стосунки з батьком за ті тижні.
Він радив мені йти на прослухування
і потім ми їх обговорювали.
Так він мені показував, що це моє шоу, не його.
Алло.
Ні, чудово.
Після проб мені дзвонили,
і три проби принесли серйозні пропозиції.
«Ти схопив долю за хвіст, - казав батько. - Тепер міцно тримай».
Моя квартирка була в нетрях Беверлі-Гіллз.
Красивіших будинків я не бачила.
Я радий, що ти прийшла зі мною.
Квартира була розміром п'ять на чотири. Один матрац, плита,
мікроскопічний санвузол і одна раковина на все помешкання.
Голову я мив засобом для посуду, а посуд - шампунем.
Я гарно провів час сьогодні.
Моїм ексклюзивним дієтологом став Рональд МакДональд.
НІХТО ТАК НЕ ПРИГОТУЄ, ЯК МАКДОНАЛЬДЗ.
- Ми самі? - Самі?
Ваш чоловік ніде тут не причаївся?
Та до весни 1982 року...
Швайцер.
...прогноз був похмурий.
Що це таке? Що це?
Містере Ваятт, заспокойтеся. Я огляну вашу грудну клітку.
- Це що, такий жарт? - О, привіт.
Я продовжував отримувати ролі,
але цього ледь вистачало на життя.
Мій агент забирав собі 10% зарплати.
Твоя зарплата.
А ще був фотограф, агент з реклами, юрист.
- Тут написано «1,25$». - І що?
Кажу тобі, тут помилка!
Я так тяжко працював. Це нечесно.
Я дуже тяжко працював.
Я розпродував меблі.
Продав диван по секціях.
Я реально міг отримати роль у фільмах. Найпримітніший - «Звичайні люди».
Але Роберта Редфорда не вразило моє читання.
На пробах він колупався в зубах.
Чому вони взагалі сюди прийшли?
Відмова буває така суха,
що можна просто заціпеніти.
Не слухай тих, хто сам не знає, що каже.
Я жив днями.
То в тебе закінчувалися гроші. Це все...
«Закінчувалися» - це ще дуже щедро. Грошей не було зовсім.
- Я забирав джем з їдалень. - Що?
- Пакетики джему.
- Нащо? - Щоб їсти.
- Та ну. - І я...
Я шукав дрібні монети,
використовував їх, щоб дожити до наступного моменту.
І я сказав: «Потрібно вибиратися. Немає грошей,
у мене борг у податковій, я уникаю власника квартири, не маю телефону».
Треба йти в аеропорт.
- Які були очікування? - Очікування, що брат -
виконроб на будівництві,
і я працюватиму на його об'єктах, збиратиму цвяхи.
Але я ще мав фішку і стілець.
Що?
У покері, доки в тебе є фішка і стілець, на якому сидиш,
ти в грі. У тебе є фішка і стілець.
Ось. Це була остання спроба.
КІНОКОМПАНІЯ ПАРАМАУНТ ПІКЧЕРЗ
«Перестань нав'язувати мені цього малого», -
казав продюсер Ґері Девід Ґолдберг режисерові нового ситкому.
Ми не хочемо виводити на екран
несмішного персонажа. Не буде комедії.
«Я нізащо не зміню своєї думки.
Він - не наш хлопець».
Я думаю, ми всі розуміємо, що Алекс справді компетентний,
він редактор газети, але в душі співчуває людям.
СІМЕЙНІ УЗИ
«Я знаю, що я хочу, і кажу вам,
я не хочу, щоб Майкл Фокс грав Алекса Кітона».
Ні, я хочу цю роботу. Вона мені потрібна. Я впораюся.
Куди я лиш не йшов, щось було не так.
Надто молодий, надто старий, надто низький, надто високий.
Я можу все виправити, бути старшим, вищим. Я можу.
- Готові? Початок з п'яти. - П'ять, чотири, три, два!
Ем. Зачекайте. Мій сценарій розсипався.
- Де ж він? Чорт. - Зверху 11.
«Перший день у дитсадку.
Він не хоче спізнитися. Це вплине на все його життя».
«Мел права. Це ж моя альма-матер. Я там легенда».
І вони сміялися. А я просто...
Я просто... мав відчуття, ніби «Вау».
«О, і я маю».
Ніяка випивка, ніякий наркотик, ніяка жінка, ніщо
не зрівняється з тим моментом у мої 22 роки,
після трьох років намагань пробитися.
«Ага! Добре, добре».
Сміх... Йому неможна опиратися.
Це ніби я щойно знайшов
спосіб достукатися до вас, якого ви не очікували...
і у вас нема на це іншої реакції, окрім цього шуму.
«...жартуєш? Давай...»
Якщо немає іншої реакції, ви випускаєте повітря. Сміх дуже чесний.
Ґері Девід Ґолдберг відхилився в кріслі й сказав:
«Чому мені ніхто про нього не розказував?»
Чудово.
Я стояв у телефонній будці біля «Пайонір чікен».
Поки мій агент говорив про семизначну зарплату,
я дивився в меню й хотів мати хоча б 1,99$, щоб купити крильця.
Але контракт не могли остаточно затвердити,
бо програмний директор каналу NBC Брендон Тартікофф
був проти того, щоб я грав роль Алекса Кітона.
Цей хлопець дуже професійний, він може бути смішний у комедії,
але це не та особа, яку можна помістити на ланч-бокс.
Було б досить просто мене звільнити й замінити.
Суперечка тривала аж до початку зйомок пілотної серії.
СІМЕЙНІ УЗИ
Ласкаво просимо на «Сімейні узи».
Енді, готовий?
Наступна година вирішить мою долю.
Зараз зменшимо освітлення.
МАЙКЛ ФОКС
Вмикайте відеомагнітофони. Вмикайте апаратуру.
Пол, перший дубль твій.
- Гарного всім шоу. - Три, два...
Готові. І мотор. Поїхали.
Алло. А хто йому дзвонить?
Кімберлі Блентон.
- Кімберлі. - Вибачте...
Відтоді, як я експромтом сказав «П»...
Алекс П. Кітон слухає.
...я відчув, ніби глядачі знали, який відчай
був перед тією миттю.
Привіт. Вибач, я сам мусив відчиняти двері. Дворецький вихідний.
Якщо Кімберлі не подобається твоя сім'я така, як вона є,
то, може, не варто так нею перейматися?
Ти й далі носитимеш волосся так, чи збереш?
Майкл Джей Фокс!
Виходить.
Я просто знав у ту мить, що... ...усе справдиться.
Мамо, що ти робиш?
Ситком мав би концентруватися на батьках.
Без бананів, ма.
Натомість Америка закохалася в їхнього сина.
Зосередьтеся на Майклові. Надалі увага на ньому.
Він не пропаде.
Він так чудово грає.
Коли на нього дивишся, вражає його вміння обрати мить.
Мене надзвичайно сексуально збуджують чоловіки з чуттям гумору.
Священник та рабин в одній кімнаті.
Коли ви з'ясували, що вмієте смішити людей?
Змалку я був дрібний.
«БУДЬМО» «КАВАНО»
І або було весело, або була бійка...
Якщо ви можете розсмішити великого хлопця
до того, як розізлити ... це безпечніше.
- Репліка. - Алексе, визнай це.
Ти справді особливий.
Гаразд, я...
Не хочу через це сперечатися.
Містер Фокс прислав мені цей ланч-бокс.
І підписав: «Брендону з любов'ю, Майкл Джей Фокс».
БРЕНДОНЕ, МОЖЕШ ЗБЕРІГАТИ СВОЇ КАРКАННЯ ТУТ...
Під час цієї розмови я по твоїх очах бачу,
що у тебе є чудовий дотеп, і що тобі важко його сказати.
Це просто паскудно. Дуже важко.
Коли мені дуже потрібен дофамін і...
термін дії дози закінчується... зараз я біля такого моменту.
Усе наче застигає і... Застигає фізично, застигає лице.
Це маска. У мене... Паркінсонська маска.
Я мушу напружуватися,
мені важко всміхнутися, виразити щось.
Через це... у мене порожній вираз обличчя.
Якби ти почував радість,
- яке було б твоє лице? - Отаке.
Ти цим заробляв на життя.
Так.
І стоп.
Розігрілися? В голові не паморочиться?
До сказу доводить.
Добре, зробимо декілька сторінок з вашої книги.
«Коли батько звільнився з армії...»
Трохи рівніше.
Чому ти хочеш розказати цю історію?
«В дитинстві мені багато що давалося легко.
Я міг прочитати велику книгу в картинках...»
Мій світ меншає.
Мені подобається мій розум, те, куди він веде,
і я не хочу, щоб це урвалося.
«В дитинстві мені багато що давалося легко...»
Чи настане момент, можливо, через 20 років,
коли ти не зможеш розповісти цю історію?
Якщо проживу більше 20 років,
мене або вилікують, або й законсервують.
«Я мусив обідати крізь... обідати крізь соломинку...
...з кількома шарами губчастої гуми,
утицяної волосинками, яка фіксувалася на лиці». Наче...
- Хто це написав? - Якийсь мудак.
Фільм був малобюджетний.
Але там працювали професіонали.
Що ці хлопці робили?
Знімають новий фільм Земекіса і Спілберга. Хто там знімався?
Кріспін Ґловер.
Ой.
Трохи зачіпало, що божевільний Кріспін буде у фільмі Спілберга,
тоді як мене...
Кинули на другосортний фільм про вовкулак.
СІМЕЙНІ УЗИ
Десь через два дні після Різдва
Ґері Девід Ґолдберг покликав мене в офіс.
«Мушу зізнатися, - почав Ґері.
Якраз перед початком сезону Стівен прислав сценарій».
Коли Ґері казав «Стівен», я знав, що це - Спілберг.
МІСТЕРУ ҐЕРІ ДЕВІДУ ҐОЛДБЕРГУ «СІМЕЙНІ УЗИ»
«Стівен хотів тебе на головну роль.
Вони питали, чи я можу відпустити тебе з серіалу.
Я тобі нічого не казав, бо це було неможливо.
ІНТ. ГАРАЖ - ДЕНЬ
ЗБЛИЗЬКА
ГОДИННИК ЦОКАЄ
ПОКАЗАТИ БІЛЬШЕ ГОДИННИКІВ
Зйомки почали місяців два тому з Еріком Штольцем,
але побачили, що він не підходить.
КРОСІВКИ НАЙКІ
СКЕЙТБОРД ПАДАЄ НА ПІДЛОГУ
Це буде дорого, але вони хочуть перезняти».
ПАЛЬЦІ ПОВЕРТАЮТЬ ДВЕРНУ РУЧКУ
Голова йшла обертом.
ЖАХЛИВИЙ ВИБУХ
Ще щось?
«На серіалі ти не пропустиш ні години».
Ми домовилися.
О 9:30 по мене приїжджав водій
і віз мене на «Парамаунт»...
де я цілий день знімав «Сімейні узи».
Привіт, як ти?
Подужаєш обидві роботи?
Це по мене.
О 18:00 інший водій віз мене
кудись далеко, де ми того вечора мали знімати.
«НАЗАД У МАЙБУТНЄ»
Мотор!
Чекайте хвилинку, Док.
Ви побудували машину часу...
...з «делоріана»?
Я працював над фільмом майже до світанку.
Тоді я залізав на заднє сидіння телефургона
з подушкою та ковдрою,
і третій водій віз мене назад додому.
Дві-три години спав...
...коли перший водій знову приїжджав до помешкання,
заходив з моїм ключем,
заварював каву,
вмикав душ.
І весь процес починався заново.
О, привіт!
Алексе, ти спізнився на годину.
Як нова робота?
О, чудово. Справді чудово.
Це по мене приїхали, мушу піти раніше.
- Дубль. - Мотор!
Так, хлопці та лялі!
Наступні три з половиною місяці
«Назад у майбутнє» та «Сімейні узи» цілком мене поглинули.
Дубль 22.
Я іноді плутався, на якому я майданчику...
...і навіть ким я взагалі був.
Останні два тижні ти працював щодня і щовечора.
Як така хрінь може піти на користь?
- Як справи? - Добре. Як ти?
Добре. Стомлений.
- Що тут сталося? - Вдарився головою.
Швидко йшов і вдарився об меблі.
Вдарився не так, як завжди, а обличчям.
І мить я лежав на підлозі,
І сказав: «Здається, я сильно бахнувся».
Тоді з'явився синець під оком. Моє...
Це око все посиніло. Мені зробили рентген,
і сказали: «Ти зламав усі кістки в щоці та оці».
Зробили операцію, все полагодили, і поставили тут спиці.
Отут мені поставили спиці.
- Тут. - Тобі там поставили спиці?
Так. Я розбив собі лице, але це буває.
Така реальність... що я падаю.
- Це реальність. - Хвороба Паркінсона і гравітація.
Так, гравітація реальна. Навіть якщо падати з мого росту.
Добре, назад до справ.
Отже, моя історія, дубль два.
Господи, голова.
Де це я в біса?
Алло.
«Майку, ми бачили кіно».
Яке кіно?
«Твоє кіно. "Назад у майбутнє"».
Мені подзвонив мій агент.
Вибач, Піте. Знаю, я облажався.
Якщо це був початок кінця, то це була ще та подорож.
Я - Роджер Еберт, кінокритик з «Чикаґо Сан-Таймс».
А я - Джин Сіскел, кінокритик з «Чикаґо Триб'юн».
«Назад у майбутнє». Кіно про подорож у часі. Ненавиджу цей жанр.
Неможливо нічого змінити, коли потрапляєш у минуле,
бо це б означало, що майбутнє, яке ми бачили на початку,
мало б бути брехнею, так?
Але «Назад у майбутнє» зумів здолати цю проблему,
і мене втішило, як це зробили.
Це мій улюблений фільм літнього сезону.
І Майкл Джей Фокс зіграв просто шикарно.
Виявилося, та поїздка була лише початком.
СТІВЕН СПІЛБЕРГ ПРЕДСТАВЛЯЄ «НАЗАД У МАЙБУТНЄ»
1. «НАЗАД У МАЙБУТНЄ»,
Що ви думаєте про перші відгуки?
Перше слово: «Вражає».
- Трохи страшно. - Так, справді страшно.
- Ви залишитеся тим же хлопцем? - Так.
- Справитеся? - Так.
У районі Студіо-Сіті є газетний кіоск.
Я іноді туди заходив.
Ні, не щоб подивитися дешеве порно,
я вивчав версії себе на вітрині.
«GQ». «US». «Піпл». «Роллінг стоун».
«Плейґел». «Тайґербіт». «TV ґайд».
«Вараєті». «Макколз». «Стар». «Ґлоуб».
«Севентін», «16», «Мед», «Крект» і так далі.
Хоч куди я дивився, скрізь на мене дивилося моє фото.
Жодне не було правдивим відображенням мене...
Хоч би яке воно було.
У цій індустрії ви не можете стати знаменитішим за Майкла Джея Фокса.
Майкл Джей Фокс!
Майкл Джей Фокс сьогодні з нами. Так!
Неймовірні відчуття, правда?
Чудові. Я потратився на квитки для сім'ї, але я радий...
Насамперед поздоровляю.
«Назад у майбутнє» і досі лідер зборів.
ЧИ ЗРОБИТЬ ВІН ДВА ПОСПІЛЬ?
Але цього тижня з'явиться конкурент:
ще один фільм з Майклом Джеєм Фоксом. Чи він його обійде?
НАЖИВО ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Я не знаю.
Популярність Майкла Джея Фокса феноменальна.
«НАЗАД У МАЙБУТНЄ», 119,8$ МЛН, 8 ТИЖНІВ.
Скажіть Спілбергу, що я
не готовий взяти зобов'язання.
У чому секрет вашого успіху?
СЕКРЕТ МОГО УСПІХУ
Це моє...
Мало не сказав, що акторство - моє життя.
Відбулося вручення нагород «Еммі», і переможці...
НАЙКРАЩИЙ АКТОР КОМЕДІЙНОГО СЕРІАЛУ
Не можу повірити. Це чудово!
Почуваюся на десять сантиметрів вищим.
Завжди бачу означення «чарівний» перед вашим іменем.
Чи не набридає це з часом?
То моя мама пише в ті журнали.
Справді?
Я думаю, Майкл Фокс милий.
Думаю, він милий. Я б з ним залюбки зустрічалася.
Не подумайте нічого, але мені справді добре жилося.
- З ким ти спиш? - З ким ти спиш?
Я не збиралася тебе питати. Це Шеллі. Я хотіла...
Але запитала
Тому що...
Я все ще не розумію. Я, ніби...
Тобто, я не знаю, що бачать люди, але...
Я люблю пиво. Не знаю, чи можна називати,
але це канадське пиво, і на банці тварина з рогами.
Одного ранку я виглянув з вікна і побачив машину доставки пива.
ПИВО «MOOSEHEAD»
Кур'єр сказав: «Там, звідки я привіз, є ще».
У мене був «феррарі», «рейндж ровер», джип «черокі»,
«мерседес 560 SL» кабріолет.
Безкоштовне бухло, я був почесним гостем.
Одного разу по дорозі на роботу мій «феррарі» зупинили.
І коп нагнувся й сказав:
«Майк, це ти?» Кажу: «Так». Він каже:
«Машина велика. Будь обережний».
Я гнав 150 км/год по бульвару Вентура у «феррарі».
А він каже: «Класний серіал».
Я кажу: «Це все?»
П'ять кроків уперед.
Якщо схопить ногу, зупиніться. Продовжите, як зможете.
Я не зупинятиму, але ви можете зупинитися.
- Запирає... Коліна запирає. - Добре.
- Я можу і без... - Станьте отак.
Підстрибуйте на п'ятах. Поверніться. Пам'ятайте, що ви у стійці.
То був час,
- коли я був царем світу. - Добре. Знову стійка.
І я грав роль. Я грав...
А тоді це... Ось за цим варто шкодувати.
Як Трейсі?
Все ще одружена зі мною.
У житті молодої знаменитості, яка швидко здобуває славу,
не знаєш, що справжнє.
Люди фотографують мене в кущах, у басейні.
Я ходив по вулиці в кепці та окулярах, я ховався.
Це все ні до чого. Це не справжнє.
- Великий крок правою. - Ні.
Крок правою. Добре. Стійка для гольфу.
Добре. Ось над чим треба працювати.
Сповільнює мислення, так?
- І над цим треба працювати. - Так, треба.
- То що, сповільнює? - Так.
Отож ставайте в стійку для гольфу. На стопах.
- Готові? - Так.
Чвертькроком навколо стільця.
Хвороба стала катастрофою.
Але вона така реальна.
Коли заклинює руку і вона смикається,
це реальне. Це реальне.
Оберніться. Переконайтеся, що стоїте надійно.
Добре. Зберігайте стійку.
Не можеш ходити, не можеш піти в туалет.
Це реальне.
Повільно вперед.
Чудово. Супер. Я знаю, що ви зможете.
- Я можу. Ось ця... - Так?
Це мене просто вбиває, вони не...
- Миттєва втрата контролю. - Так.
Це ж не так: «Я втрачаю контроль».
- Бум! Я лечу... - Але ми...
Але ми завжди про це говоримо. Ваша швидкість - через ваш стан.
- Я хочу це зробити. Так. - Просто повільніше.
Бо ви достатньо спортивні, щоб потім мати час компенсувати,
- якщо щось піде не так. - Не ривками, плавно.
Так. Бачите? Так навіть краще.
Розмова з вами як з кінозіркою інакша, ніж як з теле...
Ну... тепер я ще дивовижніший.
Ну, так. Чи змінилося через це ваше життя?
Ні, не дуже.
- Джоан. - Кому?
Джоан.
Коли роздаєте автографи,
чи спішите на наступне інтерв'ю,
це все складова продажу Майкла Джея Фокса та фільму.
Напевне, сім'я переживала, що з ним буде,
коли він покинув школу.
Коли ми його провідуємо, то намагаємося з ним побути,
ходимо з ним на події, куди він нас кличе.
Але ми не...
Ми не дуже залучаємось у шоу-бізнес.
У себе в дворі він просто Майк Фокс,
не Майкл Джей Фокс-зірка, якого всі знають.
Він каже, що поїздки додому допомагають стояти на ногах.
Вони мені не подарують, якщо я буду дурком.
Повна тиша.
Напевне, я завжди хотів відзначатися. Навіть коли був малим...
Ні. Готові. Енді, дай відлік ще раз. Треба...
П'ять, чотири, три, два.
Напевне, я завжди хотів відзначатися,
навіть малим.
Мені важлива була не перемога...
а саме задоволення від змагання.
Я завжди відчував, глибоко в душі...
Втратив ініціативу. Можемо почати заново?
- Аякже. - Намагаюся додати енергії.
На майданчику «Сімейних уз» мене прийняли як блудного сина.
Зрештою, я був зіркою.
Майкі, зробиш?
Мені щойно спало на думку, що тут так не працює.
Тебе це турбує?
- Тебе це дратує? - Ні, просто треба переробити.
- Більше дублів.
- Скільки? - 38.
І хоча я б і не подумав зловживати славою,
але мені прощали найобурливішу поведінку.
Тому я лиш намагаюся зрозуміти, якщо...
Якщо є конкретні речі, яких не має бути,
скажіть мені, бо я заплутався.
Я був «принцом Голлівуду».
Я був великий. Більший за жувальну гумку.
Думаєш, воно міцне як камінь, але ні.
Воно з паперу та пір'я.
Лиш ілюзія.
Що?
Алекс П. Кітон, комітет прийому другокурсників.
Поздоровляю.
Вибачте. Не заперечуєте, якщо я тут трохи почекаю?
Ні, напевне.
Тоді в моєму світі з'явилися Трейсі Поллан.
Вчилася в Театрі Нью-Йорка,
з Трейсі робота набула нової якості.
Поклади. Не бачиш, я його малюю?
Це рішуче контрастувало з моїм підходом «просто поржати».
Як називається? «Знайти яблуко»?
Я б пояснила тобі концепцію абстрактного мистецтва,
та боюся, що лиш змарную час.
Ви не були типовим вибором кастингу.
Ви не були зухвалою пустою білявкою,
- ви не були такою собі... - Так.
- ...всезнайкою. Згодні? - Згодна.
Мене справді дуже здивувало, що мене відібрали.
Не знаю, чи я б себе відібрала на цей серіал.
- Чому вас відібрали? Що у вас... - Ну, думаю, що...
вони хотіли людину, яка б відрізнялася від персонажа Алекса.
І думаю, вони
просто побачили в мені щось інакше.
Одного дня ми пішли на обід.
Жінки, життя, смерть, мистецтво.
На місця. П'ять, чотири, три...
Після обіду ми продовжили.
Почнемо. Готовність і... мотор.
Я маю щось для тебе.
Так?
Був розпродаж картин Пікассо.
І я тобі купив одну.
Це... Дуже мило з твого боку.
Вона сказала репліку, я внюхав часник
і відчув можливість трохи посміятися з неї.
«Ого, креветки їла, мала?»
Спершу вона промовчала.
Навіть вираз лиця не змінився.
Але дивлячись мені в очі, вона сказала:
«Це було грубо, це було негарно, і ти - повний козел».
- О, привіт Еллен. Готова іти? - Так, ходімо.
Добре.
Так.
Ніхто так зі мною не говорив.
Цю жінку зовсім не лякало те, ким, як я думав, я був.
Свиня є свинею, хоч би в скількох хітах вона знялася.
То вона була права? Ти повівся як мудак?
Ну... трохи як мудак.
Це був жарт, та я не зрозумів,
бо ніхто б наважився так зі мною жартувати.
Я ніколи не був предметом жартів.
А вона сказала: «Ось зараз проткну тебе, і...
ти лише мала перелякана дитина під цим усім,
і тоді я тебе викрию».
У ту мить я в неї закохався.
Гаразд.
Дай мені лиш... Так, лише...
Добре.
Гаразд. Непогано.
Просто... ось так.
Добре. Отак. Добре. Дай мені...
Добре.
Ставимо. Помаленьку.
Усе просто.
Алексе, я не зустрічала такого як ти.
Таке враження, що ти бачиш мене наскрізь.
Я бачу в собі те, чого я...
не хочу визнавати, і це мене лякає.
Трейсі отримала роль у фільмі, в якому я мав зніматися в Мангеттені.
Ми разом були на майданчику.
Розкажи мені про свою роботу.
Це мене має вразити, так?
Е-е, ні.
Вона бачила з першого ряду, як завирувало моє життя.
Трейсі розуміла, який це тягар.
Це була б помилка - загубити себе
посеред вечірки, якою було моє життя.
- У тебе ж є мій номер? - Так.
Подзвониш мені.
Так, подзвоню.
- Я кохаю тебе. - І я тебе кохаю.
Ну...
ми кохаємо одне одного.
Ми це сказали, ми це знаємо.
Важливо лиш це. Байдуже, що тепер буде.
Що тепер буде?
- Дивіться. - Тримай вище.
ГОВАРДУ З НАЙКРАЩИМИ ПОБАЖАННЯМИ Т. ДЖ. ПОЛЛАН
Кумедно... Тут написано Нормові чи Фредові чи що.
Я купив її в книгарні на Стренді за долар.
Коли ми почали, я був найзакоханішою людиною. І досі так.
Треба відповісти. Тут стільки повідомлень без відповіді.
- Так. - Треба відповісти на це.
І потрібно відп... Зачекай.
Уже краще.
Чотири повідомлення від Аквіно без відповіді.
Я хотів відповісти вчора.
- То просто відпиши... - Так.
«Не бачились кілька днів,
- люблю і скучаю». - І я хочу побачитися.
- «Хочу побачитися». - Покажи.
Хочу побачитися. Тебе чекає пляж.
Добре.
- «Тебе чекає пляж»? - Чи щось у тому дусі.
Чекаю тебе на пляжі.
Хочу піти на пляж з...
хочу погуляти на пляжі з тобою.
Хочу погуляти на пляжі з тобою.
Опиши мені цю людину.
Ясність.
- «Хочу побачитися з тобою. Люблю». - Люблю тебе. Усе.
У мене таке відчуття, що вона рубає правду.
Так. Рубає правду.
Те, ким вона є, це настільки фіксовано, бо вона така чесна.
Я міг би бути королем Англії, а вона була б собою.
Міг би бути Елвісом, а вона була б собою.
Можеш додати ще трохи.
- Тепер перемішай. Я потримаю. - Це справді важко.
- Аж рука болить. - Я не можу втримати.
Коли я з сім'єю, з ними немає жалю.
Нема такого: «Бідолаха.
Відчуваю твій біль. Мені тебе так жаль.
Ти святий чоловік і...»
Це було б найгірше ставлення.
- Зачекай. Скажу тобі... - Що?
Я якраз мала розмову.
Подивися його телефон,
там мільйони повідомлень без відповіді.
Так, я такий, як і багато раз...
- Питання? - Кожні два тижні...
Я питаю: «Усе добре? Люблю тебе».
- І ніякої відповіді. Тоді... - Без відповіді.
А десь через тиждень,
одне з моїх: «Люблю тебе дуже».
Це дуже гарно, але так навмання.
Він сказав: «Сподіваюся, ти задоволена зі своїх рішень».
Добре, дякую.
- Це природно. - Ти природний.
- Що ти робиш? - Не думав
цим заробляти?
Це наче печиво з побажаннями.
Коли відповідаю, я пишу:
«Привіт. Люблю тебе. Як ти?»
- Але ти так не кажеш. - Знаю, бо...
- виходить... - Також...
А тоді я заходжу і... Я думаю,
«Це не працює. Я тисну на кнопки».
І потрапляю на китайський сайт.
Вагітна місяць по весіллі,
Трейсі має чоловіка...
Мотор!
Майкл!
...який, якщо не був у від'їзді,
був нарколептичним партнером за технікою Ламаза.
Майкле.
Йому подобаються коники.
Замкнуте коло.
Як сім'я? Розкажи мені, як воно бути батьком.
Бути батьком чудово.
Впевнений, що всі батьки знають, як це класно.
Він... Мій син... Наш син.
О боже, я і вполовину не доклався.
Балансуєте між сім'єю та роботою?
Ви й далі трудоголік.
Майкл! Майкл!
Моє життя стало гонитвою, моя наречена...
не розуміла, у що вона встряла.
Вам не вистачало Майкла торік?
Так. Добре, що він знову вдома.
- У неї вдома є крихітна версія мене. - Так, мініатюрна версія...
Менше, ніж за рік
винятково талановита 20-річна актриса стала матір'ю-одиначкою...
Суть у тому, щоб бути задоволеним собою, сім'єю,
любити себе та тих, хто поруч.
...а я й далі працював.
Я знімав свій п'ятий фільм за менше, ніж три роки.
Але це було обмежене існування.
Він просто сцикун, чувак.
Мене підігрівав страх та ізоляція.
Актори стають акторами не тому, що з них пре самовпевненість.
Доброго ранку, містере Іствуд.
Актор має пекуче бажання якомога довше
вдавати, що він - хтось інший.
Я думаю, що ти просто боягузливе лайно!
Для тих із нас, кому пощастило стати професійними акторами...
Та за кого ти себе маєш?
...непевність щодо того, ким ми є, лиш зростає.
А за тебе.
Тебе завжди гризе...
За тебе не знаю.
...відчуття, що ти - підробка. Несправжній.
Ненавиджу твої фільми.
Який типовий, якщо такий є,
день життя Майкла, Трейсі та Сема?
Вранці я їду на роботу, коли повертаюся, всі сплять.
Оце й усе.
Батькові було не дуже добре попередній місяць.
«Мого батька забрали в лікарню.
Минулий місяць йому було не дуже добре.
Спершу підводило серце, потім почали відмовляти нирки.
У той день у 1990 році я не знав, що переступаю поріг».
Вибачте.
Такі речі б'ють по тобі... Ти це переживаєш і ти...
Щось таке стається, і ти ніби...
ніби... лишається три речення і тонна ваги на плечах.
Що за поріг?
Порогом було доросле життя. Реальна хрінь.
Життя.
Заради бога, Майку, це ж лише палець.
Та тут була проблема.
Він належав не мені. Комусь іншому.
Найпараноїдальніші фантазії не підготували мене
до двох слів, якими мене оглушив невролог того дня.
Хвороба Паркінсона.
А я сказав: «Знаєте, з ким ви розмовляєте?
Розумієте, я не з тих, у кого таке може бути».
РОЗУМІННЯ ХВОРОБИ ПАРКІНСОНА
РАННІ ОЗНАКИ ТА СИМПТОМИ ЛІКУВАННЯ ТА ПІДТРИМКА
Він дав мені буклет.
Який з них мав невиліковну хворобу мозку? В обох вигляд був щасливий.
Він сказав ще декілька слів: «прогресуюча», «дегенеративна»,
«невиліковна».
Він сказав: «Ви програєте, програєте в цій грі. Ви не переможете».
Пам'ятаю, як стояв на вулиці, шукав відповідь.
Я... Мій світ розбився.
Я мав би бачити наближення,
космічну ціну, яку мав заплатити за свій успіх.
Я повідомив новини Трейсі.
«У недузі та у здоров'ї», - прошепотіла вона.
Тепер повністю розслабте голову.
Добре. Дивіться на мій палець. Так. Розплющте очі.
Сюди дивіться.
Так. Угору. Добре.
Зробіть отак.
Добре. Чудово.
- Ви дуже сильний. - Я сильний чоловік.
- Ви сильний. - Дуже.
Отже, ви одягалися, поспішали
і вдарились об спинку ліжка?
- Об спинку. - Ясно.
А коли ви вивихнули плече?
- Десь тоді ж? - Десь тоді ж.
Усе сталося... Це був наче фестиваль самокалічення.
- Можете оглянути дім. - Добре.
- Майже все на тому ж місці. - Що?
Стисніть мою руку.
- Які відчуття? - Нормальні.
Думаю, все буде добре.
- Усе буде добре? - Так.
Не доведеться ампутувати...
- Ні. Лиш голову. - Добре.
- Голову? - Так, ампутувати.
Добре.
Трейсі - найрозумніша людина.
Вона навчилася справлятися з усім.
Це, напевне, так важко - нести тягар того,
що не є її тягарем.
Це мій тягар, та вона розділяє його зі мною.
Не лише розділяє, а й бере на себе більше, ніж я.
Тож перший етап ви робите ще в ліжку?
- Ні, коли встаю. - Добре.
- Іноді Майкл це відкладає... - Так.
...якщо є якась нагальна справа.
Він думає, що як зачекає, то в нього вийде краще.
Вона зі мною проходить через усе.
А тоді я маю з'ясувати, як це працює.
Маю просто відчути це і... прожити це.
Я можу трохи пройтися. Отак.
З нею все має вдатися.
- Я йду, люба. - Так.
- Чудово. - Знаю.
- Сюди? - Так.
Повільніше. Добре.
Я прагнув утекти від дійсності.
АСПЕКТИ ІСТОРІЇ ХВОРОБИ ПАРКІНСОНА
Фантазував, що діагноз помилковий.
НАРИС ПРО ДРИЖАЧИЙ ПАРАЛІЧ
ЗДЕБІЛЬШОГО Є ХВОРОБОЮ СТАРШИХ ЛЮДЕЙ
ЧОЛОВІКІВ 72 РОКІВ
Мені ще не було й 30.
Як так сталося, що у мене хвороба старих людей?
До симптомів відносять м'язову ригідність,
зниження рухової активності та тремор,
зменшене мигання та зменшена спонтанність виразів лиця.
Я думав, що зменшене мигання та зменшена спонтанність виразів
означали, що я звикаю до камери.
Я менше перегравав.
Ні, ти не ставав вправніший. Просто хворіший.
Що б ви порадили людям з цією хворобою?
Основне - бути чесним, передусім з собою.
Ось і Джонні.
Без очевидних стимулів ліва рука починала неконтрольовано трястися.
Сьогодні у нас чудове шоу.
З нами Майкл Джей Фокс.
Мій терапевт виписав мені ліки.
Сінемет засвоюється мозком і перетворюється на дофамін -
нейромедіатор, який не виробляється у пацієнта з Паркінсоном
у достатній кількості.
Я радий вітати Майкла Фокса.
Він надзвичайно талановитий і...
Вітайте Майкла Джея Фокса!
Терапевтичне значення, комфорт,
це не причини, з яких я приймав ліки.
Була лиш одна причина.
Так.
Сховатися.
Я носив пілюлі всюди
в кишенях сорочки та штанів.
Наче солодощі на Гелловін.
Тремор настає, коли уражена кінцівка в стані спокою.
Мені вдавалося маскувати тремор, крутінням якоїсь речі в руці.
День за днем, цілими годинами.
Ага...
Сер, я вас не чую.
На вулиці якийсь ґвалт.
Можна, я передзвоню?
Навіть не думав розповідати комусь про діагноз.
Мусив працювати.
І я мав намір вдавати, ніби нічого цього насправді не діялося.
Не можна так чинити.
Ви не можете брехати, дурити, маніпулювати, я цього не прийму.
Та цього разу я обійдуся лише попередженням.
Люблю людей, занадто розумних собі на шкоду.
Умілі маніпулятори, які думають, що маніпулюють усіма,
але, певним чином, заводять себе
в ситуації, яких не контролюють.
Я став віртуозно маневрувати з прийомом ліків...
щоб досягати піку в правильному місці й часі.
Мушу прийняти ліки.
Хочеш зробити перерву?
Треба було зробити перерву десять хвилин тому, бо я мушу прийняти ліки.
- Це дві хвилини. - Так.
Приймаєш ліки. Чекаєш. Які відчуття?
Ніби чекаєш автобуса.
Коли питають, я кажу: «Чекаю автобуса».
Вони розуміють, про що я.
Уже починає діяти. Усе добре.
Сьогодні швидко подіяло.
Я все ще трохи мимрю... але почуваюся добре.
Мені спокійно.
Ще чекаєш автобуса?
Ні, уже в автобусі, передаю за проїзд.
Це велике полегшення. Ніби тебе знову вливають у твою форму.
Ніби знову наповнюєшся собою.
КОНСЬЄРЖ
Розгін.
Знімаємо.
Тіло боліло.
Перегляд.
Я викручувався в надзвичайно незручні пози,
щоб приховати тремори.
Дубль.
Зіграй ще раз.
Я бачу «R-E-C».
Так, це «запис».
Апетиту не було зовсім.
Я використовував цей привід, щоб не вечеряти з сім'єю.
Я думав, що думаючи про хворобу, я прискорюю її прихід.
Натомість я пив, щоб забутися.
Щоб утекти від ситуації.
Хвороба звелася до ховання випивки.
У мене була заначка в гаражі,
і я відкривав дві пляшки вина,
а Трейсі думала, що ми випили одну, не знаючи, що я випив другу.
І я почав пити «маргариту» перед останнім дублем дня.
«Джек Деніелс», з льодом.
«Консьєрж» з Майклом Джеєм Фоксом...
СІСКЕЛ ТА ЕБЕРТ
...на жаль, просто здувається.
Навіть нема сумнівів. Однозначно негативний.
Тоді все почало валитися.
«Життя з Майкі» позбавлене сюжету.
Я не розумів, чому Майкл Джей Фокс не знає, що робити
у багатьох важливих сценах.
А ось ще один фільм, який десь загубився.
«Жадібність».
Фокс потрапив у пастку.
ЧИ ФОКС У ГЛУХОМУ КУТІ?
Вони хочуть грати позитивних героїв.
- Чому не гидких? - Згоден.
Огидних. Люди люблять, коли грають гидких персонажів.
Нікі!
Це фуфло, Енджі.
Ще одне роздуте касове дрантя,
яке через день усі забудуть.
Мене це гнітило й сердило.
Якось у магазині один чоловік став у чергу переді мною.
Я сказав: «Вибачте, я що, невидимий?»
Він каже: «Так, невидимий».
Я взяв його за сорочку і кажу: «Та пішов ти.
Зараз виведу й голову відіб'ю».
І я сказав: «Найбільше сьогодні хочу відбити тобі голову».
А він просто відійшов, і всі були шоковані та вийшли.
Я сказав: «Я й так умію».
Я не знав, що діється. Не знав, що буде далі.
То чому б не випити чотири склянки вина
і, може, ще сто грамів?
- Ти був алкоголіком? - Був, однозначно.
Але вже 30 років не п'ю.
Що в основі такої поведінки?
В основі - страх.
У той вечір настала крайня необхідність, межа.
Ми пили третій графин «маргарити», коли режисер сказав «Закінчуємо».
О боже.
Я побачив ноги. Ноги Трейсі.
На ногах було взуття. Чорт, котра година?
Вона не виказувала гніву.
Вона реагувала на мій жалюгідний стан байдужістю.
«Ти цього хочеш?» - сказала вона.
«Ось ким ти хочеш бути?»
Майкле, Трейсі, оберніться.
Я ще ніколи в житті так не боявся.
Трейсі. Трейсі!
Трейсі!
Ванна стала моїм прихистком.
День за днем. Цілі години.
Я просто хотів тримати голову під водою.
Мені треба було страждати, опуститися.
Я чув лише приглушений плескіт від тремору руки.
Хоч алкоголь опустив мене низько,
відмова від нього опустила ще більше.
Я вже не міг утекти від себе.
Перші роки, коли я не пив, були просто нестерпні.
Що було важко?
Правда.
Я не сприймав реально речей.
ЛАСКАВО ПРОСИМО НА ЗЕМЛЮ
Я просто хотів бути поза світом.
Хотів бути в іншому місці, робити щось інше.
Я тікав, знімав фільми в інших частинах світу.
Удома неможливо вдавати, що ти не хворий...
бо тут ти з хворобою.
Якщо я поза світом спілкуюся з іншими...
і вони не знають, що я хворий, - значить я не хворий.
Але Трейсі було дуже важко,
і насправді вона була на межі.
16 БЕРЕЗНЯ 1996 РОКУ
Бо тепер у нас були близнята.
Аквіно і Скайлер.
І я повертаюся до сім'ї.
Сем був радий, що я вдома, але сердився.
4 ЛИПНЯ 1996 РОКУ
Мамо, я спробую...
Уже пора.
То що робити?
- Ліворуч. - Трохи хитається
Усе добре. Добре тримаєш.
Усе гаразд. Ти їдеш. Далі, далі.
Я прийняв рішення.
СПІН - ПІЛОТ ТІЗЕР
СПІН-СІТІ ПІЛОТНИЙ ЕПІЗОД
Я вертався до серіалів.
СЦЕНАРИСТИ: ҐЕРІ ДЕВІД ҐОЛДБЕРГ ТА БІЛЛ ЛОУРЕНС
Я подумав: «Нема нічого кращого, ніж вийти на майданчик,
кинути репліку, від якої всіх реально попре.
Я подумала, оскільки «Дейлі ньюз» пише, що ми разом обідали,
то можемо й пообідати.
Ну, «Вашингтон пост» пише, що ми разом спимо.
- Ти отримала останні рейтинги? - Ось вони.
Рецензії були дуже схвальні, рейтинги вказували на тривалий успіх.
27 ЛЮТОГО 1996 РОКУ
Розклади зйомок суміщалися з сімейним ритмом.
Скайлер, іди до мене.
І ситуація була майже ідеальна.
Це називається піар.
Переконання, маніпуляція людьми.
Ось чим я займаюся.
Ти всіх вразив.
Та нема проблем.
Було цікаво прикидатися.
Мер готовий виступити про страйк?
Я цілу ніч писав.
Так, сер. Ми почнемо раніше, ніж думали.
Стрес від зйомок у щотижневому шоу перед глядачами
поглиблював мої симптоми.
Уся ліва рука тремтіла достатньо,
щоб трусити всім тілом.
Мене аж вигинало.
Я лягав на підлогу, вигинався й чекав,
а глядачі чекали, коли я вийду.
Я не лише чув, як вони човгають ногами. Я їх відчував.
Прошу, сідайте з нами.
Весь час я рахував.
Скільки минуло від останньої таблетки? Коли перестане діяти?
Якщо з'являлися
ознаки посеред чотири- п'ятихвилинної сцени,
я нічого не міг удіяти, щоб відтягти симптоми.
Фред, Джо, радий вас бачити, як завжди.
Я лише думав...
І все ж ніхто за межами сім'ї не знав.
Я живу в брехні.
Не можу продовжувати. Треба це закінчити.
Починаєш відчувати, як люди дивляться на тебе,
витріщаються, оцінюють,
вдивляються у самі глибини душі.
- Розгін. - Камери.
СПІН-СІТІ - РЕЖИСЕР А. КАДІФФ ОПЕРАТОР Д. КВІНЛАН
Ми готові, Майкле.
- Тепер як? - Добре.
Почали.
МАЙКЛ ДЖЕЙ ФОКС
СПІН-СІТІ
Найгірше для мене - обмеження,
найгірше - бути обмеженим, не могти вийти.
Іноді здавалося: «З цього немає виходу».
ПО СЕРЕДАХ 20:00 В ЕФІРІ
Я пробивав діри в стінах кулаками.
Хвороба вимірюється твоєю таємницею.
Якщо почуватиметеся впевнено, відпустіть перекладину.
Якщо ні, намагайтеся не тиснути правою рукою.
Добре. Я тут.
Станьте лівою ногою трохи правіше.
Ще трохи. Отак.
То що сталося?
Зможете так стояти?
Я знову загримів.
Перечепився через килим і зламав кисть.
У руку вставили спиці.
Заразилася ділянка біля спиць.
Був варіант видалити палець.
А тоді я зламав руку.
Всі довкола мене казали: «Треба бути обережним».
Я казав: «Річ не в обережності».
Так просто стається.
Коли хвороба Паркінсона, ви перечіпаєтесь і падаєте».
Спробуйте трохи підняти груди.
Піднімайте.
- Добре. Ви... - Не став Майкі в куток.
Коли ти говориш про біль,
я бачу, що ти починаєш, а тоді просто замовкаєш.
Обережно з правою рукою.
Так.
- Добре. Сядьте. - Усе добре.
- Не хочете... Точно? - Так.
- Ось коли не можу... - Так.
Ось, м'язи тулуба працюють. Це косі м'язи живота.
- Так. - Як відчуття?
Добре.
Я беру в тебе інтерв'ю вже багато годин.
І ти ні разу не сказав: «Мені боляче».
- Мені боляче. - Так?
Мені дуже боляче.
П'ять, чотири, три, два, один. Розслабтеся.
- Так дуже болить. - Плече?
Кожне тремтіння, наче сейсмічний струс.
- Хочете сісти рівно? - Так.
Сядете на стілець?
- Будь-де, аби не так. - Добре.
Але ти не казав...
- Ми говорили... - Не згадувалося.
Чому ти не казав, що боляче?
Не виникало в розмові. Не починатиму ж я з цього.
Добре. Не зупиняйтеся.
Нема струсів. Добре.
Я в порядку.
Просто хочу почуватися краще.
І мені здається, я чіткіше розумію,
що робити, щоб почуватися краще.
Я ж Майкл Джей Фокс.
Люди очікують, що їм буде краще,
я роблю те, чого вони б не робили.
І це найсильніше відчуття,
і велика відповідальність.
- І я не хочу облажатися. - Так.
Іноді нормально не бути Майклом Джеєм Фоксом.
Майкл Джей Фокс дечого не розповідав.
Про своє здоров'я.
Тепер він публічно оголосив, що в нього хвороба Паркінсона.
Майкл Фокс, один з улюблених акторів Америки,
публічно сказав, що бореться з хворобою Паркінсона.
...шокував індустрію розваг заявою,
що в нього хвороба Паркінсона.
...уже сім років.
Майкле, ми цілий тиждень
чули новини про твою жахливу хворобу,
яка загрожує твоєму життю, і що ти борешся за життя.
Чи тепер тобі стало легше?
О боже, що я зробив?
Який прогноз?
Через десять років будуть важкі порушення.
Проблеми з рівновагою.
У нього попереду важкий шлях.
БОРОТЬБА ЙОГО ЖИТТЯ
Чи турбує вас,
що глядачі по-іншому вас сприйматимуть?
Це вперше я буду перед глядачами
після оголошення діагнозу.
Я боявся, що вони мене відкинуть, не зрозуміють,
що через хворобу я не буду смішний.
І я надіявся, що вони мене приймуть.
- Є розгін. - Камери!
- Дубль. - Знімаємо.
Знову зустрілися, містере Бонд.
Отак.
Як тобі таке, Бобо Фішер?
Я так і знав.
Сміливий хід.
І реакція була потужна.
Слабкий вибір.
Шах і мат.
Це така любов, яка просто є.
Ти не сприймаєш це так, що в тебе 90-літній батько...
Бо я не почуваюся на 90 років, але... Ви іноді сердитеся.
І постійно кажете: «Обережно».
Я кажу, що я і є обережний. Нащо мені хотіти бути необережним?
Ніхто не каже, що ти хочеш бути необережним.
Просто, можливо, це не...
Пріоритет...
Для тебе це менший пріоритет, ніж для нас.
Тому...
Тому я просто хочу переконатися, розумієш?
Чудово, якщо ти розумієш,
але ти краще не падай.
- Я працюю над цим. - Так.
Я можу собі сказати: «У мене хвороба Паркінсона».
Як я хочу з нею жити?
Якщо не пройти етап визнання,
якщо не пройти етап, коли прокидаюся
і кажу: «Так, це реально. Так є»,
то не зможу його пройти.
Я вперше маю змогу поговорити...
вперше ви на шоу після вашої пресконференції,
- де ви сказали, що у вас... - Так.
...хвороба Паркінсона.
- І мені здається, люди... - Так.
То, як у вас справи відтоді?
Яка була реакція?
Майже така сама. Не змінилася.
- Я так само хворий... - Так?
Після років приховування симптомів я міг не прикидатися.
У мене є хвороба, через яку я роблю це,
і це, і...
О-о.
Якщо на мене довго дивитися, ви звикаєте.
Я усвідомив, що потрібно просто бути собою.
Іноді, коли прийму забагато ліків,
мене так хитає. Я хитаюся, як Ексл Роуз.
Тому, якщо бачите таке, просто подумки наспівуйте «Paradise city».
Я далі був собою, всі бачили. Це був я плюс хвороба Паркінсона.
О господи.
- Що за хрінь? - Візьми.
Ти навмисне її трусив?
Паркінсон трусив.
Дехто побачив у новині про хворобу кінець.
Але я почав відчувати, що це насправді початок.
Актор Майкл Джей Фокс виступив у Конгресі
щодо збільшення фінансування на дослідження хвороби Паркінсона.
«Я хочу сказати вам, що успішна дослідницька програма -
це не щось суперскладне.
Це передусім здоровий глузд та бажання щось зробити. Дякую».
Чудово, Майкле.
Нікому про це не казав,
але часто мрію, що скажу.
«Ти більший за мене. Ти поб'єш мене.
Але я вдарю тебе раз. І це буде боляче».
І я знав, коли це зробити.
Мухаммед Алі та Майкл Джей Фокс долучилися до закликів
збільшити фінансування.
Я хотів залишитися у світі, а не змиритися й піти зі світу.
Я усвідомив, що маю що дати.
Це дуже зворушливо, вибачте за каламбур...
бо я весь час ворушуся...
Фонд Фокса здійснив революцію у філантропії,
мобілізував спільноту людей з хворобою і зібрав два мільярди доларів.
СПРИЙМАТИ НАУКУ ОСОБИСТО
Минуло десять років після діагнозу, коли народився Есме.
Привіт, я...
Іди до тата. Поцілуй тата.
- Дивись на тата. - Що тато робить?
Подивись на тата.
Діти - це найкраще,
бо діти лиш кажуть: «Перестань рухатися туди-сюди».
Точно.
Я кажу: «Я спробую, серденько».
15 ЛЮТОГО 2000 РОКУ
П'ЯТЬ РОКІВ АКВІНО - СКАЙЛЕР
- Ні. - Закохані.
- Ні. Вони... - Летять.
- Вони танцюють. - Добре.
- Хочете помінятися командами? - Та що...
Бо ми весь час виграємо. Чи залишаємо як є?
Мені подобається наша команда...
- Я жалюгідно в це граю. - Я винен, не вона.
Але я думала... Так.
Бачиш?
- О, так. - Зрозумів?
Ти.
- Здогадалася? - Так.
У мене щойно була я.
Це був я?
Це була я, не ти.
Він думає, що це «Майкл Джей Фокс».
Що стосується руху, то я завжди був у русі,
і, може, це тому, що я малий.
Я завжди рухався, завжди покладався на рух
не лише для того, щоб просуватись,
а щоб виражатися, коли просуваюся на інше місце, щоб бути собою.
Але що я зрозумів, то це те, що я не міг мати спокою в житті.
Не міг бути присутній у своєму житті.
Аж доки це сталося зі мною,
тоді я став присутнім у кожній миті життя,
бо тремор мене розбудив.
Отак.
НА ОСНОВІ КНИГ МАЙКЛА ДЖЕЯ ФОКСА
НЕЗМІННИЙ: ІСТОРІЯ МАЙКЛА ДЖ. ФОКСА
Переклад субтитрів: Юрій Великорода