Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Florida, 1990.
Jeg våknet med en forferdelig bakrus.
Jeg la venstre hånd over neseryggen for å stenge ute sollyset.
Vingen av en møll slo mot kinnet mitt.
Jeg la hånden foran ansiktet
så jeg kunne knipse krapylet gjennom rommet.
Jeg la merke til lillefingeren.
Beveget seg av seg selv.
"I himmelens navn, det er bare fingeren din."
Men den var ikke min.
Den var noen andres. Hadde jeg slått meg i hodet?
Minnet om kvelden før var i beste fall kornete.
Woody Harrelson var i baren kvelden før.
Kanskje vi hadde hatt en av våre legendariske fyllekrangler.
Men jeg kunne ikke huske noe håndgemeng.
Jeg husket at livvakten min måtte støtte meg mot dørkarmen
mens han satte nøkkelen i døren til suiten min.
Men jeg kjente ingen kuler. Faen.
- Action! - Action, Michael!
Michael!
Dette er det mest populære man blir i denne bransjen.
Vinneren er Michael J. Fox.
Kamera går.
Trass i alt som viste det motsatte, befant jeg meg i et syrebad av frykt
og yrkesmessig usikkerhet.
Skjelvingen var et budskap...
...fra framtiden.
Alle snakker for tiden om å eie narrativet sitt.
Så den triste historien er:
"Michael J. Fox får en degenererende sykdom, og den ødelegger ham."
Ja, det er kjedelig.
Håret mitt ble krøllete da jeg var 49.
Det hadde aldri vært krøllete, og plutselig...
Jeg våknet i Santa Barbara med krøllete hår.
- Det ser bra ut. - Jeg kan ha i hårgelé.
- Nei. - Jeg kan ta på en hatt.
Det er for mye styr om hvordan jeg ser ut til en dokumentar.
Det er deg.
Se på meg nå.
Sånn.
Kommer inn.
På et visst punkt er det bare...
- Det er som det er. - Her.
- Hei. - Hei.
- Hvordan går det? - Bra.
Bare se.
- Hvordan har dagen gått så langt? - Så langt har den vært vellykket.
Alle vet at du har Parkinsons, men når de ser deg gå, blir de: "Å, faen."
Ja.
Bra. Stopp og hvil.
Bra.
Gangen skremmer vettet av folk.
Se.
Men jeg vil ikke skjule det.
- Hei. - Hei.
Gjør hva du vil med det.
Synes du synd på meg, går det ikke inn på meg.
Jeg er ikke patetisk. Jeg har ting som skjer.
Hei der.
Ta den tiden du trenger.
Jeg er en tøff jævel.
Jeg er en kakerlakk, og har vært gjennom mye.
Kan ikke kverke en kakerlakk.
Sakte og rolig.
Sånn, ja. Nydelig.
- Står til? - Bra. Står til?
Bra. Stopp og hvil.
Mr. Fox.
Det skjedde.
- Går det bra? - Det går bra.
Hyggelig å hilse på deg.
Du slo beina bort under meg.
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Før Parkinsons, hva betydde det å være i ro?
Jeg ville ikke ant det. Jeg var aldri i ro.
Jeg kan ikke late som jeg husker sinnet mitt da jeg var to.
Knehøy, veide knapt mer enn et vått strandhåndkle, og utrolig kjapp.
Jeg tror ikke motivet mitt for å gå ut bakdøren var å rømme.
Det var nok heller at jeg ikke forsto grenser.
Da telefonen ringte litt etter, prøvde butikkeieren å kvele latteren.
"Har sønnen din her."
Jeg kan lett forestille meg min mors vantro over at jeg hadde stukket.
"La ham få ett godteri. Mannen min henter ham og betaler."
"Han har penger.
Han har faktisk ganske mye penger."
Som barn manglet jeg evnen til å være i ro.
Det er en av de store ironiene for meg.
Jeg klarte ikke å være i ro til jeg bokstavelig talt ikke kunne være i ro.
Da lillesøsteren min kom, ble jeg ikke sjalu.
Jo flere, jo bedre.
Men da jeg var seks og hun tre, var vi like høye.
Jeg kan huske at vi ble spurt om vi var tvillinger.
Men når folk fikk høre at tvillingen min var tre år yngre, reagerte de annerledes.
Jeg skjønte at jeg skulle vært større.
Det var nytt for meg.
Jeg fikk ikke til "større".
10 ÅR
Jeg var den korteste i klassen. Kortere enn de jeg spilte hockey med.
Jeg var den som klatret ned og hentet ballen.
11 ÅR
Jeg fikk juling. Jeg var kort.
12 ÅR
Ble dyttet inn i skap.
16 ÅR
Hvis store gutter kom etter deg og så slo deg...
Men jeg klarte alltid å løpe fra potensielle bøller.
Akkurat når bakken holdt på å gli unna under meg, fant jeg fotfeste.
Dramaklasse.
Det var der jentene var.
Og jeg spilte Rumleskaft i et stykke.
- Var du Rumleskaft? - Ja.
Du så også fem år yngre ut.
Ja, jeg var bare en liten alv.
Jeg var søt og alveaktig. Jeg var en søt alv.
En søt alv.
- I drama kunne man være stor. - Man kunne være hva som helst.
Men jeg levde i en drømmeverden, ifølge faren min.
Han var pragmatiker. Han ville beskytte familien mot romantiske fantasier.
Han hadde drømmer som ung gutt, men de ble slått ut av ham.
Han hadde raseri.
Leppa hans hevet seg, og du visste at du var i trøbbel.
"Faen. Nå er jeg ille ute."
En telefon fra rektors kontor betydde en reprimande fra pappa.
OPPGAVER IKKE LEVERT
DÅRLIG SELVDISIPLIN
Og han sa: "Pokker heller!"
Jeg begynte å tilbringe mer av tiden med å røyke og drikke.
Jeg ble en serie-bulker.
Jeg skadet pappas biler.
- Han mente du var en taper. - Ja, en mulig taper.
Hei. Ser bra ut.
Skoene er flotte. Nå har jeg en sjanse.
Da jeg var 16...
LEDIGE ROLLER
...kastet dramalæreren min en avis til meg.
"De er ute etter en oppvakt 12-åring,
og du er den mest oppvakte 12-åringen de vil møte."
Jeg kommer til å ødelegge alt. Alle vil se på meg.
Vi er klare for deg i sminken.
Du kommer til å skape historie.
Jeg må vokse to centimeter før fredag.
Jeg fikk rollen. Så lett var det.
Basketballuttak?
Nei. Penny Montgomery.
Hvis jeg står veldig nær, kan jeg ikke se ansiktet hennes.
Castingansvarlig mente jeg hadde en fordel.
Amerikanske produsenter ville gjerne ha en som så ung nok ut til å spille et barn.
Men det betydde å flytte til Hollywood og slutte på high school.
Og det virket utenkelig.
Pappa: "Er du sikker på at du vil dette?"
Jeg: "Absolutt."
"Er du så selvsikker?"
"Absolutt."
Og så sjokkerte pappa meg.
"Hvis du skal bli tømmerhogger, kan du like gjerne dra ut i skogen."
- Så han hadde tro på deg. - Ja.
Pappa gikk med på å betale for eventyret, og satte hele reisen på Visa-kortet.
Jeg tenkte på hvor langt pappa og jeg hadde kommet de siste ukene.
Han sa at han ville kjøre meg til avtalene og snakke med meg etterpå.
Det var sånn han signaliserte at dette var min greie, ikke hans.
Hallo.
Nei, det er perfekt.
Jeg ble oppringt etter alle auditionene, og jeg fikk tre gode tilbud.
"Verden ligger for dine føtter", sa pappa. "Vent og se."
Leiligheten min var i slummen i Beverly Hills.
Det er det peneste huset jeg har sett.
Jeg tenkte bare at jeg er glad du ble med meg hjem.
Leiligheten var fem ganger fire meter. En madrass, en komfyrplate,
et mikroskopisk bad og leilighetens eneste vask.
Jeg vasket håret med Palmolive og tok oppvasken med Head & Shoulders.
Jeg har kost meg i kveld.
Jeg brukte Ronald McDonald som kostholdsekspert.
INGEN KAN DET SOM MCDONALD'S KAN.
- Er vi alene? - Alene?
Lusker mannen din rundt?
Men våren 1982...
Schweitzer.
...så det mørkt ut.
Hva er det som foregår her?
Slapp av, Mr. Wyatt. Jeg skal undersøke brystet ditt.
- Er dette en spøk? - Hei.
Jeg fikk stadig roller, men jeg tjente knapt nok til å leve av.
Agenten tok 10 % av honoraret.
Honoraret ditt.
Og så var det fotografen, PR-agenten og advokaten.
- Det står "$ 1,25". - Hva så?
Jeg sier at det er feil.
Jeg har jobbet hardt for dette. Det er urettferdig.
Jeg har jobbet hardt for dette.
Jeg begynte å selge ting. Jeg solgte seksjonssofaen seksjon for seksjon.
Jeg var nær ved å få et par filmer. Den mest kjente var Ordinary People.
Men Robert Redford ble ikke imponert under leseprøven.
Han brukte tanntråd under auditionen.
Hvorfor måtte de komme hit?
Avslagene kan være så likegyldige at du kan bli sløvet av det.
Ikke hør på de som ikke vet hva de snakker om.
Det handlet om dager.
Pengene skrumpet inn. Det var alt...
"Skrumpet inn" er å si det pent. Jeg hadde ingen penger.
- Jeg tok syltetøypakker fra IHOP-er. - Hva da?
- Porsjonspakker.
- Hvorfor det? - For å spise.
- Gi deg. - Og jeg fant småpenger
og brukte dem til å komme videre. Jeg levde steg for steg.
Og jeg sa: "Jeg må vekk herfra. Jeg har ingen penger.
Og jeg skylder skatt, og jeg gjemmer meg for husverten."
Jeg må gå til flyplassen.
- Hva ville du endt med? - Min bror er oppsynsmann på byggeplasser,
og jeg ville jobbet på byggeplassene og plukket spiker.
- Men jeg hadde en sjetong og en stol. - Hva?
Når man spiller poker, så lenge man har en sjetong og en stol å sitte på, er man med.
Dette var min siste sjanse.
"Slutt å mase om denne gutten",
sa produsent Gary David Goldberg til castingansvarlig for en ny sitcom.
Vi vil ikke bruke noen
som ikke er morsomme. Og det er ikke noe morsomt der.
"Jeg forandrer ikke mening. Han er ikke den rette."
Jeg tror alle mener at Alex er superkompetent,
redaktør, men sympatisk innerst inne.
FEM I FAMILIEN
"Jeg vil ikke at Michael Fox skal spille Alex Keaton."
Jeg vil ha denne jobben. Jeg trenger den. Jeg klarer det.
Hvor jeg enn går, har noe vært galt.
For ung, for gammel, for kort, for høy. Hva som enn forventes, kan jeg fikse det.
Jeg kan være eldre. Jeg kan være høyere. Hva som helst.
- Klar? Om fem. - Fem, fire, tre, to!
Vent. Manuset mitt falt fra hverandre.
- Hvor er det? - Øverst på 11.
"Det er første dag i barnehagen. Er han sen, kan det påvirke hele livet."
"Mal har rett. Dette er mitt alma mater. Jeg er en legende der."
Og de lo. Og jeg...
Det var som... en følelse av "wow".
"Jeg har også en."
Ingen drikk, ikke noe stoff, ingen kvinner, ingenting
kan sammenlignes med det øyeblikket for meg som en 22-åring
som har kjempet i tre år for å slå gjennom.
"Bra, bra, bra."
Latter er... Du kan ikke motstå det.
Jeg fant noe, en måte å kommunisere på som du ikke ventet.
Du har ikke noe svar, annet enn å lage en lyd.
"Tuller du?"
Du måtte slippe ut luft. Det er veldig ærlig.
Gary David Goldberg lente seg tilbake og sa:
"Hvorfor har ingen fortalt om denne gutten?"
Flott.
Jeg sto i en telefonkiosk utenfor en Pioneer Chicken.
Agenten snakket om et sjusifret honorar.
Jeg stirret på menyen og ønsket at jeg hadde 1,99 til å kjøpe kyllingvinger.
Men kontrakten kunne ikke undertegnes
siden NBCs programsjef Brandon Tartikoff
var helt imot å gi meg rollen som Alex Keaton.
Fyren er veldig dyktig, og han er morsom,
men jeg tror ikke han er en som ender med bildet på matbokser.
Jeg kunne lett blitt sparket og erstattet.
Diskusjonen fortsatte til den dagen vi begynte å filme pilotepisoden.
FEM I FAMILIEN
Velkommen til Fem i familien.
Er vi klare, Andy?
Den neste timen skulle avgjøre skjebnen min.
Karene vil dempe lyset.
Start VTR-ene. Start maskinene.
Du har første sekvens.
- Ha en god episode. - Tre, to...
Vi er klare. Action.
Hallo. Hvem er det som ringer?
Kimberly Blanton.
- Kimberly. - Beklager.
Fra jeg la inn initialen P...
Alex P. Keaton her.
...føltes det som om publikum forsto den desperate tiden før det øyeblikket.
Beklager at jeg måtte åpne selv. Butleren har fri i kveld.
Hvis Kimberly ikke liker familien din som de er,
så er hun kanskje ikke verd å bry seg om.
Skal du ha håret sånn, eller setter du det opp?
Michael J. Fox!
Dette fungerer.
Jeg visste da at alt ville gå i oppfyllelse.
Hva er det du gjør?
Situasjonskomedien skulle fokusere på foreldrene.
Ingen bananer, mor.
I stedet forelsket USA seg i sønnen.
Fokuser på Michael. Det vil hjelpe henne.
Han klarer seg.
Han spiller så godt.
Man blir imponert over hans sans for timing.
Jeg synes humoristisk sans hos en mann er utrolig seksuelt opphissende.
En prest og en rabbi er i et rom.
Når skjønte du at du likte å få folk til å le?
Jeg var en kort gutt.
Det var å være morsom eller slåss.
Tanken er alltid at om man får den store til å le
før du gjør ham sint på deg, er det tryggest.
- Cue. - Innrøm det, Alex.
Du er unik.
Greit. Jeg...
Jeg vil ikke krangle om dette.
Mr. Fox sendte meg denne matboksen.
Signert: "Brandon, kjærlig hilsen Michael J. Fox."
DE VILLE AT JEG SKULLE HOVERE, MEN...
Når vi er sammen, kan jeg se i øynene dine
at du har en morsom kommentar, og det er vanskelig å få den til munnen.
Det suger. Det er vanskelig.
Når jeg virkelig trenger dopamin, og...
...når dosen tar slutt... Jeg nærmer meg det nå.
Jeg stivner. Stivner fysisk og stivner i ansiktet.
Det er en maske. Jeg har en... en parkinsonsk maske.
Jeg må arbeide med... jeg sliter med å smile og vise ansiktsuttrykk.
Det gir meg et slags blankt ansiktsuttrykk.
Hvis du var opprømt,
- hvordan ville ansiktet sett ut? - Som dette.
- Dette var jobben din. - Ja.
Og stopp.
Føler du deg varmet opp? Gjør det deg svimmel?
Det gjør meg sprø.
Ok. Vi tar noen sider fra boken din.
Ok. "Etter at faren min sluttet i Forsvaret..."
Litt mer direkte.
Hvorfor vil du fortelle historien nå?
"Som barn hadde jeg lett for ting. Jeg leste en stor billedbok perm til perm..."
Verden krymper for meg. Jeg elsker hodet mitt og stedene det fører meg,
og jeg vil ikke at det skal forkortes.
"Som barn hadde jeg lett for ting."
Kommer det en tid, kanskje om 20 år,
da du ikke kan fortelle historien din?
Hvis jeg er her om 20 år,
er jeg enten kurert eller syltet.
"Jeg måtte spise lunsj... Jeg måtte spise lunsj med et sugerør"...
..."med flere lag av formtilpasset skumplast med jakoksehår festet i ansiktet." Det er...
- Skrev du dette? - Drittsekk.
Det var en lavbudsjetts-B-film. Men nede i gata var det proffer.
Hva drev de med?
Det var den nye Zemeckis- og Spielberg-filmen. Hvem var i den?
Crispin Glover.
Au da.
Jeg ble litt sur for at Crazy Crispin skulle spille i en Spielberg-film,
mens jeg...
Måtte ta en B-film om en varulv.
FEM I FAMILIEN
Et par dager etter juleferien
ba Gary David Goldberg meg komme på kontoret.
"Jeg har en tilståelse", begynte Gary.
"Like før sesongstart sendte Steven meg en kopi av dette manuset."
Når Gary sa "Steven", mente han Spielberg.
"Steven ville ha deg i hovedrollen.
De spurte om jeg kunne unnvære deg i serien.
Jeg nevnte det ikke da, for det var umulig.
INTRO GARASJE - DAG
NÆRBILDE
TIKKENDE KLOKKE
FLERE TIKKENDE KLOKKER
De begynte å filme med Eric Stoltz, men de tror ikke han er den rette for rollen.
NIKE-SKO
SKATEBOARD FALLER PÅ GULVET
Det blir dyrt, men de vil filme scenene hans på nytt."
FINGRE VRIR PÅ EN BRYTER
Det gikk rundt for meg.
STOR EKSPLOSJON
Noe annet?
"Du skal ikke utebli fra arbeidet med serien."
Avtalen ble gjort.
En Teamster-sjåfør hentet meg 9.30 og kjørte meg til Paramount,
der jeg filmet Fem i familien om dagen.
Hvordan går det?
Klarer du begge jobbene?
Det er til meg.
Klokken 18 hentet en annen sjåfør meg og kjørte meg
til den fjerne lokasjonen vi skulle til den kvelden.
TILBAKE TIL FREMTIDEN
Action!
Vent, Doc.
Sier du at du har bygd en tidsmaskin...
...av en DeLorean?
Jeg jobbet med filmen til like før soloppgang.
Og så la jeg meg bak i en produksjons-van med en pute og et teppe,
og en ny Teamster-sjåfør kjørte meg hjem.
Jeg fikk to eller tre timers søvn...
...før Teamster-sjåfør nummer én kom til leiligheten min igjen,
låste seg inn med en nøkkel jeg ga ham, kokte kaffe,
og satte på dusjen. Og startet hele prosessen på nytt.
Hallo, hallo.
Du er en time for sen.
Hvordan er den nye jobben?
Veldig bra.
Der er skyssen min. Jeg må starte tidlig.
- Merker. - Action!
Ok, gutter og jenter!
I tre og en halv måned
ble jeg spist levende av Tilbake til framtiden og Fem i familien.
Tagning 22.
Jeg visste knapt hvilket sett jeg var på...
...og hvem jeg i det hele tatt var.
Du har jobbet hver ettermiddag og kveld i to uker.
Hvordan kunne noe av det bli bra?
- Hvordan har du det? - Bra. Og du?
Bra. Sliten.
- Hva skjedde? - Jeg slo hodet.
Jeg gikk raskt og falt mot et møbel.
Jeg traff ikke møbelet på vanlig måte, jeg traff med ansiktet.
Jeg lå på gulvet en stund og sa: "Jeg tror jeg slo meg."
Og så begynte det å bli blåmerke, og det ble blått rundt øynene.
Dette øyet ble veldig blått. Og de tok røntgen
og sa: "Du har brukket alle beina i kinnet og øyet."
Og de opererte, og gikk inn og fikset det og satte inn nagler.
Jeg hadde nagler her.
- Her. - Nagler der?
Så, ja. Jeg slo ansiktet. Men det gjør jeg ofte.
Det er en del av... Saken er at jeg faller.
- Sånn er det. - Parkinsons og tyngdekraft er ekte.
Ja, tyngdekraft er ekte. Selv om man bare faller fra min høyde.
Ok, vi er i gang igjen.
Historien om meg, andre tagning.
Herregud, hodet mitt.
Hvor i helvete er jeg?
Hallo.
"Mike, vi har sett filmen."
Hvilken film?
"Din film. Tilbake til fremtiden."
Det var agenten min som ringte.
Beklager. Jeg vet at jeg suger.
Hvis det var starten på slutten, hadde det vært litt av en reise.
Jeg heter Roger Ebert, filmkritiker for Chicago Sun-Times.
Og jeg heter Gene Siskel, filmkritiker for Chicago Tribune.
Først Tilbake til fremtiden. Jeg hater tidsreisefilmer,
for man kan ikke forandre ting i fortiden,
for det ville betydd at framtiden vi så i starten av filmen ville vært løgn.
Men Tilbake til framtiden har løst problemet,
og det gledet meg.
Dette er min favoritt av sommersesongens filmer.
Og Michael J. Fox spiller fantastisk.
Det viste seg at reisen bare var begynnelsen.
1. "TILBAKE TIL FREMTIDEN"
Hva sier de første anmeldelsene?
De sier "spektakulær".
- Skummelt. - Det er veldig skummelt.
- Forblir du den samme? - Ja.
- Vil du takle det bra? - Ja.
Det er en aviskiosk i det gamle nabolaget mitt.
Jeg stakk innom iblant.
Nei, jeg sjekket ikke Hustler eller Juggs.
Jeg ville se versjonene av meg selv stilt ut.
GQ. US. People. Rolling Stone.
Playgirl. TigerBeat. TV Guide.
Variety. McCall's. The Star. The Globe.
Seventeen, 16, Mad, Cracked, og så videre.
Overalt så jeg mitt eget bilde se tilbake.
Ingen av dem var en ekte representasjon av den ekte meg... Hvem enn det var.
ELGEN ER LØS!
Dette er det mest populære man kan bli i denne bransjen. Her er Michael J. Fox.
Michael J. Fox!
Michael J. Fox er med oss i kveld.
Føles det ikke fantastisk?
Det koster mye å få hele familien ned hit, men jeg er glad...
Gratulerer. Tilbake til framtiden er fortsatt nummer én.
KLARER HAN TO PÅ RAD?
Men den får konkurranse denne helgen.
Fra en annen Michael J. Fox-film. Vil den slå den første?
Jeg vet ikke.
Michael J. Fox' popularitet er et fenomen.
1. TILBAKE TIL FREMTIDEN, $ 119,8 MILLIONER, 8 UKER
Du må bare si til Spielberg at jeg ikke vil binde meg.
Hva er hemmeligheten din?
HEMMELIGHETEN BAK MIN SUKSESS
Dette er... Jeg fatter ikke at jeg skulle til å si at drama er mitt liv.
Emmy-prisen ble utdelt, og vinnerne er...
BESTE HOVEDROLLE I EN KOMISERIE
Jeg kan ikke tro det! Bra!
Jeg føler meg 1,20 høy.
Jeg ser alltid navnet ditt med "bedårende" foran.
- Blir det litt irriterende etter hvert? - Moren min skriver for disse bladene.
Jaså?
Jeg synes Michael Fox er søt.
Michael Fox er veldig søt. Jeg ville gått ut med ham.
Ikke misforstå. Jeg hadde det veldig gøy.
- Hvem ligger du med? - Hvem ligger du med?
Jeg skulle ikke spørre deg. Det er Shelley. Jeg skulle...
Men du gjorde det.
For...
Jeg skjønner det ikke. Jeg er...
Jeg vet fortsatt ikke hva folk ser, men...
Jeg har et favorittøl.
Det er et kanadisk øl, og det er et dyr med gevir foran.
En morgen kikket jeg ut vinduet, og så en lastebil.
"Det er mer der dette kom fra", sa budet.
Jeg hadde en Ferrari, en Range Rover, en Jeep Cherokee
og en Mercedes 560 kabriolet.
Drikkevarene var gratis, og jeg var ofte æresgjesten.
En fyr stoppet Ferrarien min på vei til jobben.
Politimannen lente seg inn og sa:
"Mike, er det deg? Dette er en stor og tung bil. Vær forsiktig."
Jeg kjørte i 150 ned Ventura Boulevard i en Ferrari. Og han sa: "Elsker serien."
Og jeg sa: "Var det alt?"
- Fem skritt fram. - Ja.
Hvis venstre fot henger, stopper du og starter igjen når du kan.
Jeg stopper deg ikke, men du stopper når du kan.
- Det låser... Knærne låser seg. - Bra.
- Jeg klarer det uten... - Gjør det sånn.
Gyng inn i det. Kjenn på hælene. Vit når det er komfortabelt.
- Det var en tid da jeg var kongen. - Golfstilling igjen.
Og jeg spilte en rolle. Jeg spilte en...
Og det var det verdt å være lei seg for.
- Hvordan er det med Tracy? - Gift med meg. Fortsatt.
Med livet til en ung kjendis som får berømmelse raskt,
vet man ikke hva som er ekte.
Folk tok bilder fra buskene av meg i svømmebassenget.
Gikk med dress og hatt og briller og gjemte meg.
Det er tull. Det er ikke ekte.
- Langt steg til høyre. - Nei.
Langt steg til høyre. Bra. Golfstilling igjen.
Bra. Det er dette vi må jobbe med.
Roe ned tankeprosessen din.
- Det er området du må jobbe med. - Ja.
- Det er å roe ned. - Ja.
Reis deg opp i golfstilling. På hælene.
- Er du der? - Ja.
Ta det kvarte steget rundt krakken.
Parkinsons var en katastrofe. Men det er så ekte.
Når armen stivnet eller hånden rykket, det er ekte. Det er ekte.
Snu. Pass på å finne balansen.
Bra. Pass på å finne balansen.
Du kan ikke gå, og du kan ikke gå på do.
Jeg mener, det er ekte.
Sakte framover.
Nydelig. Bra. Jeg vet at du klarer det.
Jeg klarer det. Det er det som plager meg, det er at de ikke...
- Umiddelbart tap av kontroll. - Ok.
Det er ikke: "Nå mister jeg kontrollen." Det er pang! Jeg flyr...
Det er det vi alltid snakker om. Farten din, for du er den du er.
- Jeg vil få det gjort. - Ro ned.
Du er sterk nok til å kompensere
- for noe som går galt. - Hvorfor haste når man kan gli?
Ja. Ser du? Det var enda bedre.
Å snakke med deg som filmstjerne er annerledes enn som tv...
Jeg er mer imponerende nå.
Har livet ditt forandret seg på grunn av dette?
Egentlig ikke.
- Til Joan. - Hvem?
Joan. J-O-A-N.
Enten det er å skrive autograf eller haste til neste intervju,
er det en del av å selge Michael J. Fox og filmen.
Familien må ha lurt på hvordan det ville gå da han sluttet på high school.
Når vi besøker Michael, vil vi tilbringe tid med ham,
og vi blir med på ting han vil ha oss med på.
Men vi...
Vi blander oss ikke inn i show business.
I hagen er han bare Mike Fox.
Ikke stjernen Michael J. Fox, som folk har blitt kjent med.
Han sier at turer hjem fra Los Angeles holder beina hans på bakken.
De lar meg ikke være drittsekk.
Veldig stille.
Man kan si at jeg alltid har villet utmerke meg. Selv som...
Nei. Kan du telle meg ned igjen, Andy? Jeg må få...
Fem, fire, tre, to.
Man kan si at jeg alltid har villet utmerke meg, selv som liten gutt.
Det var ikke å vinne som betydde noe,
det var gleden ved konkurransen.
Og jeg har alltid følt at innerst inne...
Jeg mister driven. Kan vi ta det fra starten?
På Fem i familien-settet ble jeg tatt tilbake som den fortapte sønn.
Jeg var tross alt stjernen.
Gjør du det nå?
Det slo meg at det fungerer ikke der borte.
- Plager dette deg? - Nei, vi må bare ta om igjen
- flere scener.
- Hvor mange? - Trettiåtte.
Jeg ville aldri drømt om å utnytte det.
Men jeg kunne slippe unna med sjokkerende oppførsel.
Jeg prøver bare å forstå, og si at hvis det...
Hvis du har spesifikke ting som er galt,
si ifra, for jeg er forvirret nå.
Jeg var prinsen av Hollywood. Jeg var stor. Større enn bobletyggegummi.
Man skulle tro det var solid, men det er skapt av papir og fjær.
Det er en illusjon.
Ja?
Alex P. Keaton. Studentenes velkomstkomité.
Gratulerer.
Unnskyld meg. Er det greit om jeg venter en stund?
Sikkert.
Sånn kom Tracy Pollan inn i min verden.
Hun kom fra New Yorks teaterverden og brakte kvalitet inn i arbeidet.
Legg det ned. Ser du ikke at jeg maler det?
Det var annerledes enn min "gå for latter"-tilnærming.
Hva kaller du det? "Finn eplet"?
Jeg ville forklart konseptet abstrakt for deg,
men jeg ville nok kastet bort tiden.
Du var ikke det typiske valget.
Du var ikke en smilende, dum blondine,
- du var ikke en bedreviter. Er du enig? - Jeg er enig.
Jeg ble overrasket over å få rollen i serien.
Jeg vet ikke om jeg ville gitt meg rollen.
- Hvorfor gjorde de det? - Jeg tror
at de ville ha en som var veldig annerledes enn karakteren Alex.
Og jeg tror de bare så noe annerledes i meg.
En dag tok vi lunsjpause.
Kvinner, liv, død, kunst.
Plasser, takk. Plasser for E. Fem, fire, tre...
Etter lunsj fortsatte vi der vi slapp.
Klare og action.
Jeg har kjøpt noe til deg.
Har du det?
De hadde salg på Picasso-er.
Så jeg kjøpte et til deg.
Dette var veldig søtt av deg.
Da hun begynte å snakke, kjente jeg et hint av hvitløk,
og ville ha det litt gøy på hennes bekostning.
"Var det scampi til lunsj, vennen min?"
Først sa hun ingenting. Ansiktsuttrykket forandret seg ikke.
Men så så hun meg rett i øynene og sa sakte:
"Det var slemt og uforskammet, og du er en komplett jævla drittsekk."
- Hei, Ellen. Er du klar til å gå? - Ja. Kom igjen.
Ok.
Ja.
Ingen snakket sånn til meg.
Hun var overhodet ikke skremt av den jeg trodde jeg var.
Et svin er et svin uansett hvor mange hit-filmer han har hatt.
Hadde hun rett? Var du en pikk?
Jeg var litt pikk.
Hun tullet, men jeg skjønte det ikke, for ingen tullet sånn med meg.
Jeg var aldri den det ble tullet med.
Og hun bare: "Jeg skal stikke gjennom det...
Du er en redd, liten unge under denne dritten, og jeg skal avsløre deg."
Og da forelsket jeg meg i henne.
Greit.
La meg bare...
Greit.
Greit. Ikke verst.
Bare, ok.
Greit, ok. Greit. Gi meg...
Ok.
Sånn. Forsiktig.
Lett som en plett.
Jeg har aldri møtt noen som deg.
Det er som om du ser rett gjennom meg.
Jeg ser en del av meg som jeg ikke liker å innrømme at fins, og det skremmer meg.
Så fikk Tracy en rolle i en film jeg skulle lage i Manhattan.
Vi hang sammen på settet.
Fortell om jobben din.
Jeg bør vel bli imponert?
Ikke bli det.
Hun hadde tilskuerplass til den virvelvinden livet mitt hadde blitt.
Tracy forsto hvordan det slet på meg.
Tabben ville være å tape meg selv midt i festen som nå var livet mitt.
- Du har vel nummeret mitt? - Ja.
Du burde ringe meg.
Det vil jeg gjerne.
- Jeg elsker deg. - Jeg elsker deg også.
Vel... vi elsker hverandre.
Vi har sagt det, vi vet det.
Det er det viktigste. Det spiller ingen rolle hva som skjer nå.
Hva skjer nå?
- Se på dette. - Løft det.
HOWARD, BESTE ØNSKER.
Det er morsomt. Det er signert til Norm eller Fred eller noe.
Jeg kjøpte det på Strand bokhandel for en dollar.
Da vi ble sammen, ble jeg den mest forelskede personen i verden.
Det er så mange meldinger du må svare på.
- Ja. - Du må svare på den.
Og du må... Vent.
Det blir bedre.
Det er fire meldinger fra Aquinnah som du ikke har svart på.
Jeg prøvde i går.
Bare svar på den... "Har ikke sett deg på noen dager,
- glad i deg." - Gleder meg til å treffes.
- "Gleder meg til å treffes." - Gleder meg til å treffes. Stranda venter.
Ok.
- "Stranda venter"? Nei. - Noe sånt som det.
Venter på deg på stranda.
Gleder meg til å være på stranda med... Gleder meg til å være på stranda med deg.
Beskriv henne.
Vidsynthet.
- "Gleder meg til å treffes. Glad i deg." - Glad i deg.
Jeg får følelsen av at det ikke er noe tull med henne.
Nei. Ikke noe tull.
Den hun er, er så fast, for det er så ærlig.
Jeg kunne vært kongen av England, og hun ville vært seg selv.
Jeg kunne vært Elvis, og hun ville vært seg selv.
Du kunne ha i litt av dette.
- Knus det nå. Jeg holder skålen. - Det er vanskelig.
- Det gjør vondt i hånden. - Jeg kan ikke holde skålen.
Det er ingen sentimentalitet fra familien. Det er ikke noe "stakkars deg".
"Jeg synes så synd på deg. Du er en helgen blant menn, og..."
Det ville vært det verste du kunne gjort.
- Kan jeg bare si... - Hva?
Vi hadde en samtale.
Hvis du ser på telefonen hans, er det en million meldinger som ikke er besvart.
Det er meg mange ganger.
- Stiller spørsmål? - Annen hver uke...
Jeg spør: "Har du det bra? Sender kjærlighet. Hjerte."
- Og så ikke noe svar. - Ikke noe svar.
Men en uke etter en av mine: "Glad i deg. Håper du har det bra."
Det er koselig, men så tilfeldig.
Han skrev: "Håper du er fornøyd med avgjørelsene dine."
Takk.
- Bra. - Du er et talent.
- Hva gjør du? - Du bør vurdere det som en jobb.
Du ble til en spådomskake.
Jeg svarer med et enkelt: "Glad i deg også. Hvordan går det?"
- Men du sier det ikke. - Det kommer ut som...
Og så tenker jeg: "Dette går ikke. Jeg trykker på knappene."
Så kommer jeg til en nettside i Kina.
Tracy var gravid én måned etter bryllupet, og hadde en mann...
Action!
Michael!
...som når han ikke var borte på jobb, var som en narkoleptisk graviditetsstøtte.
Michael.
Ungen elsker hestene.
Et vilt ritt.
Hvordan går det med familien? Hvordan er det å være far?
Fantastisk.
Alle fedre der ute vet at det er kult.
Sønnen min er... Sønnen vår.
Jeg gjorde ikke halve jobben engang.
Hvordan balanserer du familie og jobb?
Du er arbeidsnarkoman.
Michael! Michael!
Det kjøret som var livet mitt, betydde at kona
lurte på hva hun hadde rotet seg inn i.
Tracy, savnet du Michael i fjor?
Ja, det er godt å ha ham hjemme igjen.
- Hun har en liten versjon av meg hjemme. - Ja, en miniatyrversjon.
I løpet av et år hadde en dyktig skuespiller i 20-årene blitt enslig mor...
Det handler om å være tilfreds med den man er.
Elske seg selv og de rundt seg.
...mens jeg kunne jobbe.
Her filmet jeg min femte film på under tre år.
Men det var en beskyttet eksistens.
Han er en kyllingdritt.
Drevet av frykt og isolasjon.
Man blir ikke skuespiller fordi man renner over av selvtillit.
God morgen, Mr. Eastwood.
En skuespillers ambisjon er å tilbringe så mye tid som mulig
med å late som man er en annen.
Du er ikke annet enn en feig, gul bæsj!
For de av oss som er heldige eller ustabile nok til å bli profesjonelle...
Hvem i helvete tror du at du er?
...forsterkes uvissheten om hvem vi virkelig er.
Og du.
Det som alltid gnager i deg, er troen på at du er falsk, en bløffmaker.
Jeg hater filmene dine.
Hva er en typisk dag i livet til Michael, Tracy og Sam?
Jeg våkner og drar på jobb. Når jeg kommer hjem, sover alle. Sånn er det.
Pappa hadde følt seg dårlig en måneds tid.
"Faren min var blitt sendt på sykehuset. Han hadde vært dårlig en måneds tid.
Hjertet hans sviktet først, og så begynte nyrene å svikte.
Jeg kunne ikke vite den dagen i 1990 at jeg gikk over en terskel."
Beklager.
Sånne ting treffer deg som... Du går gjennom det, og du...
Sånt kommer opp, og du...
Det er tre setninger, og det er en hel masse greier.
Hva var terskelen?
Terskelen var voksenlivet. Ekte saker.
Livet.
I himmelens navn, Mike. Det er bare fingeren din.
Men det var problemet. Den var ikke min. Den tilhørte noen andre.
Min mest paranoide fantasi kunne ikke forberedt meg
på de to ordene nevrologen kastet mot meg den dagen.
Parkinsons sykdom.
Jeg sa: "Du vet vel hvem du snakker med?
Jeg er ikke en som skal kunne få det."
PARKINSONS SYKDOM
TIDLIGE TEGN OG SYMPTOMER BEHANDLING
Han ga meg en brosjyre.
Hvem av dem som hadde en uhelbredelig hjernesykdom, var uklart.
Han sa noen flere ord som "framskridende", "degenerativ",
"uhelbredelig".
Han sa: "Denne taper du, du taper denne kampen. Du vinner ikke."
Jeg husker at jeg sto på gaten og så etter... et svar.
Det bare... Min verden gikk i lufta.
Jeg skulle ha forutsett det. Den enorme prisen for all suksessen min.
Jeg fortalte Tracy nyheten.
"I gode og onde dager", husker jeg at hun hvisket.
Slapp helt av med hodet.
Det er bra. Se på fingeren min. Åpne øynene.
Se hitover.
Ja. Opp, opp, opp. Bra.
Gjør sånn.
Du er flink. Utmerket.
- Det er veldig sterkt. - Jeg er en sterk mann.
- Du er sterk. - Veldig.
Du kledde på deg, du hadde det travelt, og du smalt i hodegjerdet?
- Hodegjerdet, ja. - Ok.
Når slo du skulderen ut av ledd?
- Omtrent samtidig? - Ja.
Alt skjedde... Det var som en festival med selvskading.
- Du kan se deg rundt i huset mitt. - Nesten alle er på samme sted.
Klem hånden min.
- Hvordan kjennes det? - Bra. Dette går bra.
- Blir du bra? - Ja.
De kommer ikke til å amputere noe...
- Hodet mitt. - Ok. Bra.
- Hodet ditt? - Hodet mitt, ja.
Ok.
Tracy er den smarteste jeg vet om. Hun har lært å takle mye.
Hvor frustrerende det må være å måtte bære byrden
av noe som ikke er hennes byrde. Det er min byrde, men hun deler den med meg.
Ikke bare deler, hun tar mer enn jeg gjør.
Tar du første dose mens du ligger i sengen?
- Nei, oppe av sengen. - Ok.
- Michael utsetter det iblant. - Ja.
Hvis han har noe han må gjøre.
Han tror at hvis han venter, vil den slå inn sterkere og bedre.
Alt jeg går gjennom, går hun gjennom.
Og jeg må prøve å finne ut hvordan jeg får det til.
Jeg må bare føle det og leve det.
Jeg kan gå litt. Som dette.
Hun må få det til å fungere.
- Jeg går, kjære. - Ja.
- Godt jobbet. - Ja.
- Er det denne veien? - Ja.
Ta det rolig.
Jeg fantaserte om å unnslippe.
ASPEKTER VED PARKINSONS SYKDOM
At diagnosen skulle vise seg å være feil.
ESSAY OM SKJELVENDE LAMMELSE
PRIMÆRT EN LIDELSE FOR ELDRE
72 ÅR GAMLE MENN
Jeg var sist i 20-årene. Hvordan kunne jeg ha gamle menneskers sykdom?
Symptomene er stive muskler,
trege bevegelser og skjelving,
redusert blinking og redusert spontanitet i ansiktsuttrykk.
Jeg trodde min reduserte blinking og spontanitet i ansiktsuttrykk
betydde at jeg var mer avslappet foran kamera.
Jeg slapp å overdrive.
Nei, du var ikke blitt bedre. Bare sykere.
Hvilke råd vil du gi en som har sykdommen?
Det viktigste er å være ærlig, først mot deg selv.
Her er Johnny!
Uten forvarsel kunne venstre hånd begynne å skjelve ukontrollert.
Vi har et flott program i kveld.
Mr. Michael J. Fox er med.
Legen min skrev ut parkinsonsmedisin.
Sinemet tas opp av hjernen og omdannes til dopamin,
en nevrotransmitter som en parkinsonspasient ikke produserer nok av.
SENDING
Jeg er glad Michael Fox er her. Han er en talentfull ung mann, og...
Ta godt imot Michael J. Fox.
Verken terapi eller trøst var grunnen til at jeg tok pillene.
Det var bare én grunn.
Ja.
Å skjule det.
Jeg hadde med meg pillene løse i skjortelommer og bukselommer.
Som Smarties på halloween.
Parkinsonsskjelving skjer når kroppsdelen hviler.
Jeg klarte å skjule skjelvingen ved å snurre på et objekt i hånden.
Dag etter dag i flere timer.
Jeg kan ikke høre deg.
Det er noe leven utenfor. Kan jeg ringe deg tilbake?
Jeg vurderte aldri å fortelle noen om diagnosen. Jeg hadde arbeid å gjøre.
Og jeg ville late som om dette ikke skjedde meg.
Du kan ikke gjøre dette mot folk.
Du kan ikke lyve og manipulere. Jeg aksepterer det ikke.
Denne ene gangen lar jeg deg slippe med en advarsel.
Jeg liker de som er for smarte for sitt eget beste.
Manipulatorer som tror de manipulerer alle andre,
men manipulerer på en måte seg selv inn i en situasjon de ikke kan kontrollere.
Jeg ble en mester i å manipulere medisinbruken...
...sånn at jeg var på mitt beste til riktig tid og sted.
- Jeg trenger piller. - Vil du ta en pause?
Jeg skulle ha stoppet for ti minutter siden, for jeg trenger piller.
- Det tar to minutter. - Ja.
Du tar pillen og venter. Hvordan føles det?
Jeg sier alltid som å vente på en buss.
Folk spør: "Hva gjør du?" Jeg svarer: "Venter på bussen."
Den begynner å virke nå. Det er godt. Den virker raskt i dag.
Jeg er fortsatt litt mumlende, men det føles bra.
Jeg føler meg... rolig.
- Venter du på bussen? - Jeg er på bussen nå. Jeg betaler.
Det er en forløsning. Det er som om du renner inn i formen som er deg.
Den fylles med deg igjen.
- Kamera går. - Vi kjører.
- Kroppen min verket. - Spill av.
Jeg hadde vridd den i ekstremt ubehagelige stillinger
for å skjule skjelvingen.
Markerer.
Spill det igjen.
Jeg ser "R-E-C".
Ja, det er... "opptak".
Jeg hadde ingen appetitt.
Jeg brukte det som unnskyldning for å unngå å spise med familien.
Jeg trodde at ved å tenke på Parkinsons framskyndet jeg den.
I stedet drakk jeg for å holde avstand. For å rømme fra situasjonen.
Parkinsons var gjemme-flaska-tiden.
Jeg gjemte flasker i garasjen,
og jeg åpnet to flasker vin,
og Tracy trodde vi drakk én. Hun visste ikke at jeg drakk den andre.
Og så begynte jeg å ta en margarita før siste opptak.
Jack Daniel's på is, takk.
Penger eller kjærlighet begynner bra,
- men så blir den til søtsuppe. Tommel ned. - Definitivt tommel ned for meg.
Så begynte det å gå utfor.
Life with Mikey forteller ingen historie.
Jeg satt og lurte på hvorfor Fox virket som han var på viddene i mange av scenene.
Her er enda en film som sporer av.
Greedy.
Fox gikk i den gamle fella.
ER DET SLUTTEN FOR FOX?
De vil spille tiltalende karakterer.
Hvorfor ikke spille slem?
Gjør dem hatefulle. Folk elsker deg i hatefulle karakterer.
Nicky!
Det er søppel, Angie.
Det er enda en høybudsjettsfilm, inn og ut, lett å spyle ned.
Jeg var gretten og sint.
En gang gikk en fyr foran meg i butikken.
Jeg sa: "Er jeg usynlig?"
Og han sa: "Ja, du er usynlig."
Jeg grep tak i skjorta hans og sa: "Faen ta deg. Jeg skal røske av deg hodet."
Jeg sa: "Jeg vil ikke noe mer enn å røske av deg hodet."
Han rygget tilbake, og alle ble bleke og gikk ut. Jeg sa: "Jeg kan være sånn."
Jeg visste ikke hva som skjedde eller hva som kom.
Hva så om jeg bare kunne drikke fire glass vin og kanskje en shot?
- Var du alkoholiker? - Definitivt.
Men nå har jeg ikke drukket på 30 år.
Hva er grunnen til atferden?
Grunnen er frykt.
Det var en trang til kveldens fest.
Vi var i den tredje muggen med margaritas da regissøren ropte "wrap".
Herregud.
Jeg så føtter. Tracys føtter.
Føttene hadde sko på. Faen. Hva var klokka?
Jeg så ikke noe raseri.
Hun møtte tilstanden min med likegyldighet.
"Er det dette du vil?" spurte hun. "Er det dette du vil være?"
Michael, Tracy, snu dere.
Jeg hadde aldri vært så redd i mitt liv.
Tracy. Tracy! Tracy!
Tracy, Tracy! Tracy!
Badekaret ble fristedet mitt.
Dag etter dag, i timevis.
Jeg ville bare holde hodet under vann.
Jeg trengte å lide. Å komme så dypt jeg kunne.
Alt jeg hørte, var dempede plask fra den skjelvende hånden.
Alkohol hadde bragt meg dypt ned, men abstinenser brakte meg dypere.
Jeg kunne ikke unnslippe meg selv.
Mine første år som edru var som en knivkamp i et skap.
- Hva var kniven? - Sannheten.
Sannheten. Det var ting jeg ikke erkjente.
VELKOMMEN TIL JORDEN
Jeg ville være i en annen verden.
Jeg ville være et annet sted og gjøre andre ting.
Jeg stakk av og laget filmer andre steder i verden.
Hjemme kan du ikke late som du ikke har Parkinsons...
...for du er der med det.
Hvis jeg er borte og har med andre å gjøre...
...og de ikke vet at jeg har det, så har jeg det ikke.
Men Tracy hadde det vanskelig.
Hun nærmet seg siste slutt.
For nå hadde vi tvillinger.
Aquinnah og Schuyler.
Jeg kom hjem til familien.
Sam var glad jeg var hjemme, men sint på meg.
Jeg skal prøve...
Tiden er inne.
Så hva gjør jeg?
- Sving til venstre. - Den vakler.
Du klarer det. Du er flink.
Du klarer det. Fortsett.
Jeg bestemte meg.
STARTSCENE
Jeg dro hjem til tv.
Jeg tenkte: "Ingenting er som å gå inn på et sett,
si en replikk, og alle ler."
Siden Daily News skriver at vi ble sett spise middag sammen,
kan vi alltids gjøre det.
Post skriver at vi ligger sammen.
- Fikk du seertallene? - Her er de, Mike.
Anmeldelsene var flotte, og seertallene tydet på en lang suksess.
Med arbeidstid som passet perfekt med familiens rytme.
Schuyler, kom til meg.
Situasjonen var nesten perfekt.
Det kalles "spin". Overtalelse.
Å få folk til å tro det jeg vil at de skal tro. Det er talentet mitt.
Du var fantastisk.
Ja. Alt i orden.
Det var gøy å late som.
- Er ordføreren klar til å tale? - Jeg jobbet med den hele kvelden.
Vi går på tidligere enn vi tenkte.
Stresset med å lage en ukentlig serie foran publikum
forverret symptomene mine.
Hele venstre arm kunne skjelve kraftig nok til at hele kroppen ristet.
Det gjorde meg forvridd. Jeg lå på gulvet og vred meg og ventet
mens publikum utenfor ventet.
Ikke bare hørte jeg føttene deres, jeg kunne føle dem.
Sitt ned.
Hele tiden regnet jeg.
Hvor lenge siden forrige pille? Hvor lenge til virkningen slutter?
Hvis varselet kom midt i en fire-fem minutter lang scene,
kunne jeg ikke gjøre noe for å holde symptomene tilbake.
Fred, Joe, hyggelig å se dere som alltid.
Jeg har tenkt...
Fortsatt visste bare familien det.
Jeg lever på en løgn.
Kan ikke fortsette sånn. Det må slutte.
Du begynner å føle at folk ser på deg,
stirrer, dømmer,
skuer inn i dypet av sjelen din.
- Ja, kamera. - Kjør kameraer.
Vi er klare, Michael.
- Hvordan er det? - Bra.
Sett i gang.
For meg er tvang det verste.
Det verste er å være innestengt og ikke ha noen utvei.
Og iblant tenkte jeg: "Det fins ingen utvei."
ONSDAGER 20.00
Jeg fylte veggen med nevestore hull.
Du er like syk som hemmelighetene dine.
Du kan slippe hvis du føler at det går bra.
Prøv å ikke presse høyre hånd.
Bra. Jeg er her.
Flytt høyre fot litt mot høyre.
Litt mer. Sånn.
- Så hva skjedde? - Jeg skadet meg igjen.
Jeg snublet i en matte og brakk hånden, og jeg fikk nagler i hånden.
Men området rundt naglene ble betent, og da måtte kanskje fingeren amputeres.
Og så brakk jeg armen.
Folk rundt meg sa: "Du må være forsiktig."
Jeg sa: "Det handler ikke om det. Dette skjer.
Har man Parkinsons, snubler man og faller."
Prøv å skyte fram brystet litt mer.
Sånn, ja.
- Godt jobbet. - Ikke sett Mikey i et hjørne.
Når du snakker om fæle ting,
ser jeg at du går nært innpå det, og så dukker du unna.
Forsiktig med høyre hånd.
Det er jeg.
- Bra. Sett deg. - Det går bra.
- Vil du... Sikker? - Ja.
- Det er nå jeg ikke kan bruke... - Ja.
Kjernemusklene er der. Dette er skråmusklene.
- Ja. - Hvordan føler du deg?
Ok.
Jeg har intervjuet deg i timevis.
Du har aldri sagt: "Jeg har smerter."
Jeg har smerter. Jeg har intense smerter.
Fem, fire, tre, to, en. Og slapp av.
- Det gjør vondt. - I skulderen?
Hver eneste skjelving er som et seismisk støt.
- Vil du sette deg opp? - Ja.
- Vil du sitte i stolen? - Alt annet enn det jeg gjør nå.
- Dette er om at vi snakker... - Det kom ikke opp.
Hvorfor fortalte du ikke om smerten?
Det kom ikke opp. Jeg vil ikke ta det opp.
Bra. Ikke dunk.
Ingen smell. Bra.
Det går bra.
- Jeg vil bare bli bedre. - Ja.
Og det virker som jeg kan... Jeg kan se klarere hva jeg må gjøre for å bli bedre.
Men dette er Michael J. Fox-greier. Folk sier at jeg får dem til å føle seg bedre,
gjøre ting de ellers ikke ville gjort.
Og det er en mektig ting å føle, og det er et stort ansvar.
- Og jeg vil ikke kødde det til. - Ok.
Det er greit å ikke være Michael J. Fox iblant.
Michael J. Fox holdt noe privat.
Noe om helsen sin.
Nå har han offentliggjort at han har Parkinsons sykdom.
Michael J. Fox, en av USAs kjæreste skuespillere,
offentliggjør at han kjemper med Parkinsons.
...sjokkerte bransjen da han fortalte om sykdommen.
...og har hatt den i sju år.
Hele uken har vi hørt om at du har denne fryktelige sykdommen,
at den er livstruende og at du kjemper for livet.
Føler du deg lettet nå?
Hva har jeg gjort?
Hva er prognosen?
Om ti år vil han være handikappet.
Balanseproblemer og fall.
Han har en tøff framtid.
HANS LIVS KAMP
Er du bekymret for at publikum vil se annerledes på deg?
Dette blir første gangen foran studiopublikum
etter at jeg fortalte om diagnosen.
Jeg var redd de ville avvise meg, at de ikke ville forstå det,
at en syk ikke kunne være morsom.
Jeg måtte bare håpe at de ville akseptere meg.
- Kamera. - Kjør kameraer.
- Merker. - Action.
Vi møtes igjen, Mr. Bond.
Der.
Ta den, Bobo Fischer.
Det visste jeg.
Det er et modig trekk.
Og jeg fikk en stor reaksjon.
Du har tatt et dårlig valg.
Sjakk matt.
Det er kjærlighet som ikke kan kues.
Føler du at du har en 90 år gammel far?
Jeg føler meg ikke som 90, men du blir sint på meg iblant.
Dere sier: "Vær forsiktig."
Jeg er forsiktig. Hvorfor skulle jeg ikke være forsiktig?
Ingen tror at du ikke prøver å være forsiktig.
Det er det at det kanskje ikke...
Det første...
Det er lenger ned på lista di enn vår.
Så...
Så jeg må bare forsikre meg. Og jeg vil heller...
Det er bra om du forstår meg, men jeg vil helst at du ikke faller.
- Jeg jobber med saken. - Ja.
Jeg kan se på meg selv og si: "Jeg har Parkinsons."
Hvordan vil jeg leve med det?
Om jeg aldri kommer forbi "Jeg har Parkinsons",
aldri kommer forbi at jeg våkner om morgenen og skjønner at det er sant,
så kommer jeg aldri forbi det.
Dette er første gangen jeg snakker med...
Første gangen du har vært her etter pressekonferansen der du fortalte at du
har Parkinsons sykdom.
- Og jeg tror folk... - Ja.
Hvordan har det gått etterpå? Hvilke reaksjoner har du fått?
Det har ikke forandret seg.
- Jeg har det fortsatt. - Ja?
Etter å ha skjult symptomene i så mange år, kunne jeg slappe av.
Jeg har en tilstand som gjør at jeg gjør sånn
og sånn og...
Hvis dere ser på meg lenge nok, blir dere vant til det.
Jeg skjønte at jeg kunne være meg selv.
Når jeg tar litt for mye medisin,
får jeg den gyngingen. Jeg gjør Axl Rose-greia.
Hvis du ser det, kan du nynne "Paradise City" inni deg.
Folk så at det fortsatt var meg. Meg pluss Parkinsons.
Herregud.
- Hva i helvete? - Vil du
Ristet du den med vilje?
Parkinsons.
Noen anså nyheten om sykdommen som en slutt.
Men jeg begynte å merke at det var en begynnelse.
Fox snakket til Kongressen,
og ba om mer penger til forskning på Parkinsons sykdom.
"Å gjennomføre et vellykket forskningsprogram
er ikke rakettforskning.
Det er mest sunn fornuft og vilje til å få ting gjort. Takk."
Bra, Michael.
Jeg hadde aldri sagt det til noen, men fantasert om det.
"Du er større enn meg. Du kan banke meg.
Men slår jeg deg én gang, gjør det vondt."
Jeg kjente det øyeblikket.
Muhammad Ali og Michael J. Fox er med i et kor
som sier at det må penger til.
Jeg ville være i verden, og ikke ta dette og trekke meg tilbake.
Jeg skjønte hva jeg fortsatt har å gi.
Det er rørende, uforskyldt ordspill...
...å være her i dag...
The Fox Foundation har revolusjonert vitenskapelig filantropi,
mobilisert parkinsonsmiljøet og samlet inn nesten to milliarder dollar.
TAR FORSKNING PERSONLIG
Ti år etter parkinsonsdiagnosen ble Esmé født.
Hallo, jeg...
Gå og gi pappa et kyss.
- Se på pappa. - Hva gjør pappa?
Se på pappa.
Ungene er fine.
Unger sier bare: "Kan du slutte å bevege deg?"
Sikkert.
Jeg sier: "Jeg skal prøve, vennen min."
GRATULERER MED 5-ÅRSDAGEN
- Nei. - Forelsket.
- Nei. De... - De flyr.
- De danser. - Ok, bra.
- Vil dere bytte lag? - Men...
Vi har vunnet. Eller vil dere beholde lagene?
Jeg liker de vi har...
- Jeg er så dårlig til dette. - Det er min skyld.
Jeg tenkte... Ja.
Ser du det?
- Ja. - Har du det?
Du.
- Har du det alt? - Ja.
Det var bare meg.
Var det meg?
Det var meg.
Han tror det var "Michael J. Fox".
Saken er at jeg alltid har beveget meg, og kanskje det er fordi jeg er liten.
Jeg har alltid beveget meg og regnet med bevegelse,
ikke bare for å få meg fra sted til sted,
men for å uttrykke meg når jeg dro fra sted til sted, og for å være meg.
Men jeg har lært at jeg ikke kunne være i ro i livet mitt.
Jeg kunne ikke være til stede i livet mitt.
Før dette skjedde med meg,
som gjorde meg til stede hvert øyeblikk fordi det ristet meg våken.
Sånn.
BASERT PÅ BØKER SKREVET AV MICHAEL J. FOX
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Tekst: Evy Hvidsten