Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Florida 1990 m.
Nubudau stipriai pagiringas.
Pakėliau kairę ranką virš nosies, gindamasis nuo saulės šviesos.
Prie dešinio mano žando suplasnojo drugys.
Atkišau ranką prieš veidą,
kad galėčiau nusviesti tą niekšelį per kambarį.
Tada pastebėjau savo mažylį.
Jis savaime judėjo.
„Dėl Dievo meilės, čia tik tavo nelemtas pirštas.“
Bet jis manęs neklausė.
Šūdas. Jis ne mano.
Susitrenkiau galvą?
Vakar vakarą atsiminiau per miglą.
Užvakar bare buvo Vudis Harelsonas.
Gal mes girti smarkiai susipliekėm.
Bet negalėjau atsiminti jokių peštynių.
Atsiminiau, kaip mano apsauginis turėjo atremti mane į durų staktą,
kol negrabiai atrakino mano duris.
Bet neužčiuopiau jokių guzų. Šūdas.
Veiksmas!
Veiksmas, Maiklai!
Maiklai!
Šioje industrijoje tapti garsesniam neįmanoma.
Nugalėtojas Maiklas Dž. Foksas.
Filmuojam.
Nepaisant visko,
- Labai ramiai. Žyma. - mane kaustė didžiulė baimė...
„DAKTARAS HOLIVUDAS“
...abejonės savo darbiniais įgūdžiais.
Drebulys buvo žinutė...
iš ateities.
Visi dabar kalba apie savo įvaizdžio kontroliavimą.
Tad beviltiškoji istorija būtų
„Maiklas Dž. Foksas suserga nepagydoma liga ir tai jį sugniuždo“.
Nuobodu.
Plaukai ėmė garbanotis, kai man suėjo kokie 49 m.
Niekad nesigarbanodavo ir staiga...
Prabudau Santa Barbaroje ir jau buvo garbanoti.
- Manau, atrodo gražiai. - Galima užtept priemonės.
- Ne. - Galėčiau užsidėt kepurę.
Per daug rūpinamės, kaip atrodau dokumentiniame filme.
Čia tu.
Gerai, dabar žiūrėk į mane.
Na va.
- Ateinu. - Ojoi.
Ką... Žmonės, galiausiai jie tiesiog
- taip pat sukris. - Tik truputį.
- Labas. - Labas.
- Kaip gyveni? - Gerai.
Žiūrėk tik.
- Kaip šiandien einas kol kas? - Kol kas?
Kol kas diena sėkminga.
Visi žino, kad sergi Parkinsono liga,
bet pamatę tave einant pagalvoja „Eina švilpt“.
Aha.
Gerai. Sustok pailsėti.
Gerai. Štai taip.
Tai, kaip vaikštau, išgąsdina žmones.
Žiūrėk.
Bet neslėpsiu to nuo jūsų.
- Labas. - Labas.
Ir reaguokit, kaip norit.
Jei gailėsit, manęs tai nepaveiks.
Aš ne apgailėtinas. Neturiu laiko tokioms nesąmonėms.
Labas, kaip tu?
Neskubėk.
Aš stiprus tipas.
Kaip tarakonas, daug ko patyriau.
- Tarakono neužmuši. - Neužmuši.
Pamažėle.
Štai taip. Puiku.
- Labas, kaip laikais? - Gerai. Tu?
Gerai. Pasitaisyk.
Pone Foksai.
O tai tau.
- Viskas gerai? - Viskas gerai. Ačiū.
Gerai. Malonu susipažinti.
Malonu. Išvertėt mane iš kojų.
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Ką „būti ramiai“ reiškė prieš Parkinsono ligą?
Ne man žinoti.
Niekad nebūdavau ramiai.
Neapsimesiu, kad prisimenu savo emocinę būseną, kai buvau dvejų.
Ūgio ligi kelių, vos sunkesnis už šlapią rankšluostį ir greitas kaip vijurkas.
Greičiausiai išsprūdau pro galines duris ne dėl to,
kad norėjau pabėgti.
Labiau nesupratau, kur ribos.
Po kelių minučių paskambinęs
saldainių parduotuvės savininkas stengės sulaikyt šypseną.
„Jūsų sūnus čia.“
Lengvai įsivaizduoju, kaip išbėgęs pribloškiau mamą.
„Duokit jam saldainį.
Vyras tuoj ateis jo pasiimti ir sumokės.“
„Jis turi pinigų.“
„Tiesą sakant, turi nemažai pinigų.“
Vaikystėje nesugebėdavau pabūti ramiai.
Tai didžiausia mano gyvenimo ironija.
Nesugebėdavau būti ramiai tol, kol išties...
nebegalėjau išbūti nejudėdamas.
Kai gimė mažoji sesuo, nepavyduliavau.
Kurių galų - kuo daugiau, tuo smagiau.
Bet kai jai suėjo treji, o man šešeri, buvom to paties ūgio.
Pamenu, kai kartą mūsų paklausė, ar mes dvynukai,
bet žmonių reakcija pasikeisdavo, kai sužinodavo, kad mano dvynė
trejais metais jaunesnė.
Suvokiau, kad buvo tikimasi, jog būsiu didesnis.
Man tai buvo nauja.
Negalėjau būti didesnis.
DEŠIMTIES METŲ
Buvau mažiausias klasėje.
Žemesnis už visus, su kuriais žaidžiau ledo ritulį.
Aš buvau tas, kuris visur lįsdavo paimt kamuolio.
VIENUOLIKOS METŲ
Man dažnai išspardydavo subinę. Buvau mažiukas.
DVYLIKOS METŲ
Įsprausdavo į spintelę.
ŠEŠIOLIKOS METŲ
Jei dičkiai tyčia tave persekioja ir paskui, blemba, sudaužo...
Bet aš visad klioviausi savo sugebėjimu pabėgti nuo peštukų.
Ir kai jau, rodos, žemė ėmė slysti iš po kojų,
radau, kaip tvirtai atsistoti.
TEATRO KLUBAS
Vaidybos pamokos.
Ten buvo mergaičių.
Pjesėje vaidinau Rumpelstiltskiną.
- Buvai Rumpelstiltskinu? - Rumpelstiltskinu.
Ir atrodei penkeriais metais jaunesnis.
Tiesiog buvau elfukas.
Mažas ir mielas. Mielas elfas.
Mielas elfas.
Vaidindamas galėjai būt didelis.
Ten galėjai būt bet kuo.
Bet, tėvo nuomone, nesigaudžiau realybėje.
Jis buvo pragmatikas, pasiryžęs apsaugoti šeimą nuo romantinių fantazijų.
Pats vaikystėje turėjo svajonių, bet paskui nebeturėjo joms laiko.
Jis galėdavo įniršti.
Pamatai, kad jo lūpos perkreiptos - pakliuvai į bėdą.
Pagalvoji „O šūdas. Dabar man galas.“
FOKSAS, MAIKAS EDMONDSO JAUNESNIOJO VIDURINĖ
Jei jam paskambindavo iš mokyklos, tėtis griežtai bausdavo.
DARBAI NEPRIDUOTI
MOKYTOJO PASTABOS NEDRAUSMINGAS
Sakydavo „Po velnių!“
Vis daugiau rūkydavau ir gerdavau.
Nuolat atsitrenkdavau kur nors...
ir sudaužydavau tėčio mašinas.
Tai jo akyse buvai netikša.
Potencialiai netikša.
Ei. Gerai atrodai.
Batai nuostabūs. Dabar turiu šansų.
Kai buvau 16 m.,
vaidybos mokytojas davė man laikraštį.
„Ieško gabaus dvylikamečio.
Po galais, neras už tave gabesnio dvylikamečio.“
Bet aš susimausiu, Leo. Visi tie žmonės žiūri į mane.
Grimo skyrius laukia tavęs.
Įeisi į istoriją, vaiki.
Turiu paaugt iki penktadienio.
Lengvai gavau tą vaidmenį.
Nori žaist krepšinį?
Ne. Čia dėl Penės Montgomeri.
Jei stoviu arti jos, nematau veido.
Aktorių atrankos vadovas manė, kad turiu pranašumą.
Amerikiečių prodiuseriai norėtų vyresnio aktoriaus,
galinčio vaidinti vaiką.
Bet turėčiau persikraustyti į Holivudą ir mesti mokyklą.
O tai atrodė neįmanoma.
Tėtis: „Tu tikras, kad nori tai daryti?“
Aš: „Be abejo.“
„Toks įsitikinęs?“
„Be abejo.“
Tada tėtis mane šokiravo.
„Na, jei jau būsi medkirčiu,
tai gal ir keliauk į nelemtą mišką.“
Tai jis slapčia tikėjo tavimi.
Taip.
Tėtis sutiko finansuoti visą nuotykį
savo „Visa“ kortele.
HOLIVUDAS
Pamenu, mąsčiau, kaip pažengė santykiai su tėčiu per kelias savaites.
„STAGE 26“ STUDIJA
Jis pasisiūlė vykti į susitikimus ir po kiekvieno
man viską paaiškinti.
Taip parodydamas, kad aš pats viską renkuosi, ne jis.
Klausau.
Ne, tai puiku.
Po visų atrankų patekau į antrą etapą,
o trys pasiūlymai buvo geri.
Tėtis pasakė „Pasaulis tavo rankose. Ruoškis.“
Mano butas buvo vargingame Beverli Hilso kvartale.
Gražesnio namo gyvenime nesu mačiusi.
Na, smagu, kad atėjai pas mane į namus.
Buto matmenys 5 ir 4 metrai. Ten buvo čiužinys, mini kaitlentė,
mikroskopinio dydžio vonia ir vienut vienutėlė kriauklė.
Galvą ploviau plovikliu, o indus - šampūnu.
Šįvakar man buvo labai smagu.
Makdonaldas tapo mano maisto šaltiniu.
NIEKAS TAIP NEGALI KAIP MAKDONALDAS.
- Mes vieni? - Vieni?
Ar jūsų vyras netūno kur nors netoliese?
Bet 1982 m. pavasarį...
Švaiceri.
...reikalai klostės nykiai.
Kas čia darosi? Kas yra?
Prašau atsipalaiduoti, pone Vajatai. Apžiūrėsiu jūsų krūtinę.
- Ei, jūs gal šaipotės iš manęs? - Sveiki.
Gaudavau vaidmenų,
bet uždarbio vos pakako pragyventi.
Mano agentui atitekdavo 10 % atlyginimo.
Tavo atlyginimas.
Dar mokėjau fotografui, publicistui arba teisininkui.
- Čia rašo 1,25 dol. - Ir?
Taip negali būt. Čia klaida!
Aš sunkiai dirbau. Nesąžininga.
Aš taip sunkiai dirbau.
Ėmiau pardavinėti daiktus.
Pardaviau sofą dalimis.
Vos negavau vaidmenų keliuose filmuose. Ypač filme „Paprasti žmonės“.
Bet paskaitęs tekstą Roberto Redfordo nesužavėjau.
Atrankos metu jis valėsi tarpdančius.
Kodėl jie išvis čia atėjo?
Atmesti galima taip sausai,
kad kyla pavojus tapti apatiškam.
Neklausyk tų, kurie neišmano, apie ką kalba.
Pinigų praktiškai neliko.
Tad pinigai ėjo į pabaigą. Tai viskas, ką...
„Eina į pabaigą“ per švelnu. Neturėjau pinigų.
- Imdavau pakelius iš užkandinės. - Kas tai?
- Na, uogienės pakeliai.
- Kam? - Valgiau juos.
- Eik jau. - Ir rasdavau...
truputį centų, versdavausi jais kaip galėjau.
Gyvenau nesudurdamas galo su galu.
Supratau, kad turiu dingt iš ten. Pinigų nėra,
mokesčiai nesumokėti, vengiu nuomotojo ir neturiu telefono.
Turėjau pėsčias nueit į oro uostą.
- Ko tikėjaisi? - Mano brolis buvo
statybų vadovu, tad tikėjaus
dirbti su juo, rankioti vinis.
Bet dar turėjau žetoną ir kėdę.
Ką tokius?
Kai žaidi pokerį, jei turi žetoną ir kėdę sėdėt prie stalo,
gali žaisti. Turi žetoną ir kėdę.
Čia buvo mano paskutinis šansas.
„Nebeūžkit man galvos dėl to vaikio“
prodiuseris Geris Deividas Goldbergas pasakė aktorių atrankos vadovui.
Nenorim pasamdyt ko nors,
kas nemoka būti juokingas. Paskui neišeis komedija.
„Niekad dėl to nepersigalvosiu.
Jis tiesiog mums netinka.“
Manau, visų nuomone, Aleksas yra labai kompetentingas
laikraščio redaktorius, bet viduje jis moka užjausti.
„Žinau, ko noriu, ir sakau jums,
nenoriu, kad Maiklas Foksas vaidintų Aleksą Kitoną.“
Ne. Aš noriu šio darbo. Man jo reikia. Aš galiu jį dirbti.
Kur besidarbinčiau, kas nors vis negerai.
Per jaunas, per senas, per žemas, per aukštas. Pataisysiu tai, kas netinka.
Galiu pasenti, paaugti. Bet ką galiu padaryti.
- Va. Pasiruošę? Po penkių. - Penki, keturi, trys, du!
Pala, atsiprašau, scenarijus išsibarstė.
- Kur? Šūdas. - Vienuolikto viršuje.
„Tai pirmoji jo diena daržely, mama.
Jis nenori vėluoti. Tai gali paveikti jo visą gyvenimą.“
„Melė teisi. Vis dėlto, tai mano alma mater. Aš ten legenda.“
Jie juokės. Ir mane tiesiog
užplūdo toks jausmas „Eina sau“.
„Ir aš tokį turiu.“
Joks gėrimas, joks narkotikas, jokia moteris - niekas
negali prilygti tam jausmui, kurį pajutau būdamas 22 m.,
kai po trejų metų kovos man pavyko.
„Gerai, gerai.“
Negali atsispirti juokui.
Na, aš kai ką atradau,
būdą, kaip netikėtai pasiekti tave, kad tu niekaip kitaip
negalėtum atsakyti, tik išleistum garsą.
„...juokauji? Nagi...“
Jei nieko neturi, belieka išleisti orą. Tai labai nuoširdu.
Geris Deividas Goldbergas atsilošė kėdėje ir paklausė,
kodėl niekas jam nepapasakojo apie šį vaikį.
Puiku.
Stovėjau prie taksofono šalia vištienos restorano.
Kol agentas kalbėjo apie septynženklį atlyginimą,
stebeilijau į meniu svajodamas, kad turėčiau 1,99 dol. sparneliams.
Tačiau sutarties nebuvo galima oficialiai užbaigti,
nes NBC programų vadovas, vunderkindas Brendonas Tartikofas,
buvo kategoriškai prieš, kad aš vaidinčiau Aleksą Kitoną.
Šis vaikinas labai patyręs, moka prajuokinti,
bet nemanau, kad jo veidas puikuosis ant priešpiečių dėžučių.
Mane atleisti ir pakeisti būtų buvę labai lengva.
Diskusijos tęsėsi iki pat bandomosios serijos filmavimo dienos.
Sveiki atvykę į „Family Ties“.
Endi, mes pasiruošę?
Tai, kas nutiks tą valandą, nulems mano likimą.
Vaikinai pritemdys šviesas.
MAIKLAS FOKSAS
Prašau sukti juostas. Įjunkite aparatus.
Gerai, Polai, kadras tavo.
- Gero šou visiems. - Trys, du...
Na va. Mes pasiruošę. Veiksmas. Pradedam.
Klausau. Galiu perduoti jam, kas skambina?
Kimberlė Blenton.
- Kimberlė. - Apgailestauju...
Kai tik improvizuodamas ištariau „P“...
Aleksas P. Kitonas kalba.
...atrodė, kad žiūrovai žinojo apie mano beviltiškas dienas,
vedusias iki tos akimirkos.
Labas. Dovanok, teko pačiam atidaryt duris. Liokajus šįvakar nedirba.
Jei Kimberlei tavo šeima nepatinka tokia, kokia yra,
nemanai, kad tau išvis ji neturėtų rūpėti?
Plaukus paliksi taip ar sukelsi juos?
Maiklas Dž. Foksas!
Gerai sekasi.
Tą akimirką žinojau, kad viskas išsipildys.
Mama, ką darai?
Šios situacijų komedijos centre turėjo būti tėvai.
Jokių bananų, mam.
Tačiau Amerika pamilo jų sūnų.
Fokusuok į Maiklą. Taip jai bus geriau. Nuo čia - filmuok Maiklą.
Gerai, jis nepražus.
Jis labai gerai vaidina.
Stebina tai, kaip jis puikiai nutaiko momentą.
Man vyro humoro jausmas yra labai seksualiai patrauklus.
Sėdi kunigas ir rabinas.
Kada supratote, kad jums patinka prajuokinti žmones?
Buvau smulkus vaikas.
„CHEERS“ „THE CAVANAUGHS“
Turėjau rinktis būt juokingam arba muštis...
Esmė ta, jei pirma prajuokini dičkį,
o ne supykdai, esi saugesnis.
- Dabar. - Aleksai, nagi, pripažink.
Tu tikrai ypatingas.
Gerai.
Nenoriu dėl to susiginčyti.
Ponas Foksas atsiuntė man priešpiečių dėžutę.
Meiliai pasirašė „Brendonai, su meile bučiuoju - Maiklas Dž. Foksas“.
BRENDONAI, ŽMONĖS SIŪLĖ MAN ČIA PŪSTIS, BET...
Būdamas su tavimi, matau iš akių,
kai sugalvoji gerą trumpą juokelį, kurį sunku ištarti balsu.
Tiesiog apmaudu. Labai sunku.
Kai man išties reikia dopamino,
kai baigiasi paskutinės dozės poveikis... Va dabar eina į pabaigą.
Aš sustingstu... Stingstu fiziškai, veidas taip pat.
Tai kaukė. Turiu parkinsonizmo kaukę.
Tiesiog turiu labai sunkiai stengtis,
kad nusišypsočiau, keisčiau veido minas.
Dėl to mano veido išraiška būna tuščia.
Jei beprotiškai džiaugtumeis,
- kokia būtų veido išraiška? - Tokia.
Tai buvo tavo darbas.
Aha.
Ir gana.
Gerai. Apšilot? Nesvaigsta galva?
Jaučiuos kaip beprotis.
Gerai, paskaitysime kelis puslapius iš jūsų knygos.
Gerai. „Kai tėtis grįžo iš kariuomenės...“
Truputį išsitieskite.
Kodėl dabar nori papasakoti šią istoriją?
„Vaikystėje man daug kas išeidavo lengvai.
Perskaitydavau storas iliustruotas knygas...“
Mano pasaulis mažėja.
Man patinka mano protas ir tai, kur jis mane nukelia.
Nenoriu prarasti jo anksčiau laiko.
„Vaikystėje man daug kas išeidavo lengvai...“
Ar po kokių 20 m. gali išaušti akimirka,
kai nebegalėsi papasakoti savo istorijos?
Jei liksiu čia po 20 m.,
tai arba būsiu išgydytas, arba užkonservuotas.
„Turėjau valgyti per... Turėjau valgyti per šiaudelį...
aptrauktą keliais sluoksniais gumos,
sutvirtintą jako plaukais, pritaisytą prie veido.“ Tiesiog...
- Kas tai parašė? - Kažkoks šiknius.
Tai buvo mažo biudžeto filmas.
Bet dirbo profesionalai.
Ką tie vyrukai darė?
Tai buvo naujasis Zemeckio ir Spilbergo filmas. Kas vaidins?
Krispinas Gloveris.
Ui.
Truputį žeidė, kad Pamišėlis Krispinas vaidins Spilbergo filme,
kai tuo tarpu aš...
gavau vaidint pigiam filme apie mokyklą ir vilkolakius.
Viena dvi dienos po Kalėdų atostogų
Geris Deividas Goldbergas pasikvietė mane į kabinetą.
„Turiu prisipažinti dėl kai ko“ pradėjo jis.
„Prieš pat prasidedant sezonui Stivenas atsiuntė scenarijaus kopiją.“
Iškart žinojau, kad turėjo omeny Spilbergą.
PONAS GERIS DEIVIDAS GOLDBERGAS „FAMILY TIES“
„Stivenas norėjo, kad atliktum pagrindinį vaidmenį.
Klausė, ar kaip nors galėčiau išleisti tave iš serialo.
Tada nieko tau neužsiminiau, nes tai nebuvo įmanoma.
GARAŽO VIDUJE - DIENA
PRIARTINAME
TIKSINTIS LAIKRODIS
DAUGIAU LAIKRODŽIŲ
Prieš kelis mėnesius jie ėmė filmuoti su Eriku Stolcu,
bet nusprendė, kad jis nėra tinkamas vaidmeniui.
„NIKE“ BATAI
ANT ŽEMĖS NUMETAMA RIEDLENTĖ
Bus brangu, bet jie nori perfilmuoti visas jo scenas.“
PIRŠTAI PASUKA RANKENĖLĘ
Man svaigo galva.
DIDŽIULIS SPROGIMAS
Dar kas nors?
„Nepraleisi nė valandos darbo prie serialo.“
Susitarėme.
Vežėjas paimdavo mane 9.30 val.
ir nuveždavo į „Paramount“,
kur dieną praleisdavau filmuodamasis „Family Ties“.
Labas, kaip laikais?
Manai susidorosi su dviem darbais?
Čia man.
Tuomet 18.00 val. mane paimdavo kitas vežėjas ir nugabendavo
į kad ir kokią atokią vietą, kurioj tuo metu filmuodavome vakare.
„ATGAL Į ATEITĮ“
Veiksmas!
Pala, Dokai.
Nori pasakyt, kad sukūrei laiko mašiną
iš „DeLorean“?
Dirbdavau prie filmo iki saulėtekio.
Tuomet lipdavau su pagalve ir apklotu
į studijos furgono galą
ir dar kitas vežėjas vėl parveždavo mane namo.
Pamiegu dvi ar tris valandas...
iki tol, kol pirmasis vežėjas pasirodo prie mano buto,
atsirakina duris jam duotu raktu,
užkaičia kavos,
atsuka dušą.
Ir visas procesas vėl kartojasi nuo pradžių.
Sveiki!
- Aleksai, vėluoji valandą. - Taip?
Kaip naujasis darbas, Aleksai?
Išties puikiai.
Atvažiavo manęs, šiandien turiu nuvykt anksčiau.
- Žyma. - Veiksmas!
Gerai, vaikinai ir merginos!
Kitus tris su puse mėnesio
gyvenau tik „Atgal į ateitį“ ir „Family Ties“.
22-as dublis.
Painiodavau filmavimo aikšteles
ir apskritai pasimesdavau, kas aš toks.
Pastarąsias dvi savaites dirbai kiekvieną popietę ir vakarą.
Kaip tokie dalykai gali nekenkti?
- Kaip tu šiandien? - Gerai. Kaip tu?
Gerai. Pavargęs.
- Kas čia buvo? - Susiknežinau galvą.
Labai greitai ėjau ir atsitrenkiau į baldą.
Neatsitrenkiau kaip įprastai. Trenkiausi veidu.
Sekundėlę gulėjau ant grindų
ir pamaniau, kad susiknisau kažką.
Ėmė rastis mėlynė, akys pajuodavo.
Šita akis labai pajuodavo. Man padarė rentgeną,
pasakė, kad susilaužiau visus kaulus žande ir apie akį.
Mane operavo, sutvarkė lūžius, sukabino kabėmis.
Turėjau čia ir čia kabes.
- Čia. - Kabes?
Tai va. Susiknežinau veidą, bet man taip būna.
Na, pusiausvyros sutrikimas yra ligos simptomas.
- Tikras simptomas. - Parkinsonizmas ir gravitacija tikri.
Gravitacija tikra. Net jei krenti iš tokio aukščio kaip mano ūgis.
Grįžtam prie reikalo.
Mano istorija, antras dublis.
Jėzau, mano galva.
Kur aš, po galais?
Klausau.
„Maikai, matėm filmą.“
Kokį filmą?
„Tavo filmą. „Atgal į ateitį“.
Skambino mano agentas.
Dovanok, Pitai. Žinau, aš niekam tikęs.
Jei čia pabaigos pradžia, kelionė visgi buvo nepamirštama.
Aš filmų kritikas Rodžeris Ibertas iš „Chicago Sun-Times“.
O aš filmų kritikas Džinas Siskelis iš „Chicago Tribune“.
Pirma, „Atgal į ateitį“. Nemėgstu filmų apie keliones laiku,
nes tu niekad išties negali pakeisti įvykių praeityje,
antraip mūsų matyta ateitis filmo pradžioje
tebūtų melas, tiesa?
Bet filmas „Atgal į ateitį“ sugebėjo išspręsti šią problemą,
ir tuo mane pradžiugino.
Tai labiausiai man patikęs vasaros sezono filmas.
O Maiklas Dž. Foksas pasirodė tiesiog nuostabiai.
Kelionė, kaip paaiškėjo, dar tik prasidėjo.
STIVENAS SPILBERGAS PRISTATO „ATGAL Į ATEITĮ“
1. „ATGAL Į ATEITĮ“
Kaip jautiesi dėl pirmųjų filmo apžvalgų?
Filmą vadina fantastišku.
- Truputį baisu. - Taip, labai baisu.
- Ar išliksi toks pat? - Taip.
- Gerai susidorosi? - Taip.
Senajame mano kvartale Studio Sityje yra kioskas.
Kartkartėmis stabtelėdavau prie jo.
Neieškojau „Hustler“ ar „Juggs“ žurnalų.
Žiūrėdavau, kokios mano versijos buvo rodomos.
„GQ“. „US“. „People“. „Rolling Stone“.
„Playgirl“. „TigerBeat“. „TV Guide“.
„Variety“. „McCall's“. „The Star“. „The Globe“.
„Seventeen“, „16“, „Mad“, „Cracked“ ir taip toliau.
Kur bepasisukdavau, mačiau savo atvaizdus, žiūrinčius į mane.
Nei vienas neatspindėjo tikrojo manęs...
Kad ir kas jis toks.
ŽVĖRIS LAISVĖJE! MAIKLAS DŽ. FOKSAS
Šioje industrijoje tapti garsesniam neįmanoma. Štai jis - Maiklas Dž. Foksas.
Maiklas Dž. Foksas!
Šįvakar su mumis Maiklas Dž. Foksas. Taip!
Argi nesijauti pasakiškai?
Tai nuostabu. Daug kainavo atskraidinti čia visą šeimą, bet džiaugiuosi...
Pirmiausia sveikinu.
„Atgal į ateitį“ vis dar pirmauja pagal pardavimus.
„THE BEACON“ JAM PAVYKS DUKART IŠ EILĖS?
Bet šią savaitę atsiras naujas konkurentas -
kitas Maiklo Dž. Fokso filmas. Ar šis bus dar sėkmingesnis?
GYVAI LOS ANDŽELE
Nežinau.
Maiklo Dž. Fokso populiarumas - fenomenas.
1. „ATGAL Į ATEITĮ“ 119,8 MLN. DOL., 8 SAVAITĖS.
Tiesiog turėsi pasakyt Spilbergui,
kad aš nepasiruošęs taip įsipareigoti.
Kokia tavo sėkmės paslaptis?
„MANO SĖKMĖS PASLAPTIS“
Tai mano...
Negaliu patikėt, vos nepasakiau vaidyba - mano gyvenimas.
Išdalino televizijos „Emmy“ apdovanojimus. Nugalėtojai yra...
GERIAUSIAS KOMEDIJINIO SERIALO AKTORIUS
Negaliu patikėti! Nuostabu!
Jaučiuosi viso metro ūgio.
Matau, kad prieš tavo vardą būna parašyta „mielas“.
Na, ar po kiek laiko tai neima erzinti?
Mama rašo tuose žurnaluose.
Šit kaip?
Manau, Maiklas Foksas žavus.
Maiklas Foksas labai žavus. Nueičiau su juo į pasimatymą.
Nesupraskit neteisingai. Man buvo labai gera.
- Su kuo miegi? - Su kuo miegi?
Neketinau klausti. Čia Šelė. Aš būčiau grįžus prie...
Bet paklausėt.
Nes...
Vis dar nesuprantu to.
Na, vis dar nesuprantu, ką žmonės mato...
Nežinau, ar galiu minėt mėgstamiausią alų,
bet jis kanadietiškas. Ant pakuotės yra toks raguotas gyvūnas.
Vieną rytą pažiūrėjęs pro langą pamačiau sunkvežimį, pristatantį alų.
Kurjeris pasakė „Galim atvežti dar daugiau“.
Turėjau „Ferrari“, „Range Rover“, „Jeep Cherokee“,
kabrioletą „Mercedes 560 SL“.
Alkoholis būdavo nemokamas, o aš - garbės svečias.
Kartą pakeliui į darbą vyrukas sustabdė mano „Ferrari“.
Faras pasilenkia ir klausia
„Maikai, čia tu?“ Atsakiau „Aha“. Jis pasakė
„Mašina didelė, sunki. Būk atsargus.“
Važiavau „Ferrari“ Metro bulvaru 145 km/h greičiu.
O jis pasakė „Dievinu tą serialą“.
Paklausiau „Čia viskas?“
Tai penkis žingsnius į priekį.
Jei kairė koja kliūna, kai gali, sustok ir pasitaisyk.
Aš nestabdysiu, bet pats sustok, kai gali.
- Keliai nesusilenkia. - Gerai.
- Galiu be... - Tai pritūpk.
Sulenk. Jausk kulnuose. Apsisuk. Pasiruošk.
Buvo laikas,
- kai jaučiausi karaliumi. - Golfo žaidėjo poza, nesustink.
O aš tik vaidinau.
Tada dėl to būtų buvę galima manęs gailėti.
Kaip Treisė?
Ištekėjusi už manęs. Vis dar.
Kai jaunas staiga labai išgarsėji,
nežinai, kas tikra.
Žmonės iš už mano krūmų fotografavo mane baseine.
Vaikščiodavau gatvėj su kepure ir akiniais, susigūžęs, kad pasislėpčiau.
Visiška nesąmonė. Tai netikra.
- Didelis žingsnis dešinėn. - Ne.
Didelis žingsnis dešinėn. Gerai. Vėl golfo poza.
Gerai. Su šituo turime dirbti.
Sulėtinti tavo minčių procesą.
- Čia tau reikia padirbėti. - Taip, reikia.
- Taigi lėčiau. - Taip.
Taip? Taigi stojamės, golfo žaidėjo poza. Ant kulnų.
- Pavyko? - Taip.
Dabar sukis ketvirčiu šalia kėdės.
Parkinsono liga buvo tiesiog katastrofa.
Bet ji visiškai tikra.
Sustingusi arba trūkčiojanti ranka -
tai tikra. Tai tikrovė.
Sukis. Užtvirtink pozą.
Gerai. Užtvirtink pozą.
Negali vaikščiot, negali nueit į tualetą.
Na, tai tikra.
Lėtai pirmyn.
Gražu. Nuostabu. Žinau, kad gali.
- Galiu. Dėl to... - Taip?
Dėl to labiausiai apmaudu...
- Kontrolę prarandu staiga. - Taip.
Ne pamažu jaučiu, kad nesuvaldau.
- Staigiai bum! Krentu... - Todėl...
Apie tai visada ir kalbam. Skubi, nes toks esi.
- Noriu imt ir padaryt. - Tiesiog lėčiau, pamažu.
Esi užtektinai atletiškas ir, kai turi pakankamai laiko kompensuoti,
- gali ištaisyti klaidas. - Kam bėgiot, kai galima sklęst?
Teisingai. Matai? Šitaip net dar geriau.
Pokalbis su tavimi kaip kino žvaigžde ir kaip TV žvaigžde skiriasi...
Na, aš dabar daug įspūdingesnis.
Na, taip. Ar tai pakeitė tavo gyvenimą?
Nelabai.
- Džoanai. - Kam?
Džoanai. D-Ž-O-A-N-A-I.
Pasirašinėdamas žmonėms
arba skubėdamas į kitą interviu,
Maiklas Dž. Foksas populiarina save ir savo filmą.
Jo šeima turbūt norėjo žinoti, kas iš jo išeis,
kai vaikinas metė mokyklą.
Aplankę Maiklą stengiamės praleisti su juo laiką
ir kartu su juo einame į renginius, kuriuose jis nori, kad būtume.
Bet mes
išties neįsiveliame į šou verslą.
Kieme jis tiesiog Maikas Foksas,
o ne publikai žinoma žvaigždė Maiklas Dž. Foksas.
Jis sako, kad grįžimas namo iš Los Andželo padeda išlikti paprastam.
Jie neleistų man pasikelti.
Prašau labai tyliai.
Galima sakyti, visada norėjau pranokti kitus, net būdamas...
Ne. Pasiruošęs. Paskaičiuosi darkart, Endi? Man reikia...
Penki, keturi, trys, du.
Nežinau, galima sakyt, visada norėjau pranokti kitus,
net būdamas mažas.
Na, man svarbu buvo ne laimėti...
aš tiesiog mėgavausi konkurencija.
Ir visad giliai širdyje jaučiau...
Visai blaškausi. Galim tiesiog pradėti nuo pradžių?
- Žinoma. - Bandau susikaupti.
„Family Ties“ filmavimo aikštelėj mane pasitiko kaip sūnų paklydėlį.
Vis dėlto buvau žvaigždė.
Maiki, dabar darysi tai?
Ką tik sumečiau, kad ten ne taip išeina.
Ar jums tai trukdo?
- Viską gadina? - Ne, tiesiog teks
- daugiau perfilmuot.
- Kiek? - 38 scenas.
Nors niekad nė nesvajojau naudotis savo padėtimi,
bet dabar galėjau išsisukt net elgdamasis siaubingai.
Tad tiesiog bandau suprasti...
jei kažkas negerai,
praneškit man, nes dabar aš suglumęs.
Buvau „Holivudo princu“.
Buvau garsus. Visi mane pažinojo.
Manai, kad visko pamatas - iš plytų ir akmenų.
Iš tiesų jis iš popieriaus ir plunksnų.
Tai iliuzija.
Taip?
Aleksas P. Kitonas iš Svetingumo komiteto.
Sveikinu.
Ne. Dovanok. Neprieštarausi, jei palūkėsiu čia?
Ne, turbūt.
Tuomet į mano gyvenimą įžengė Treisė Polan.
Treisė vaidybos mokėsi Niujorke,
ji dirbo kokybiškai ir nuovokiai.
Padėk. Nematai, kad tapau jį?
Ji labai skyrėsi nuo mano „tiesiog prajuokink“ požiūrio.
Koks pavadinimas? „Surask obuolį“?
Paaiškinčiau tau, kas abstrakcionizmas,
bet nujaučiu, kad tik švaistyčiau laiką.
Samdyti tave nebuvo įprastas pasirinkimas.
Nesi linksmuolė, kvaila blondinė
- ar kokia visažinė... - Tiesa.
- Ne tokio tipo. Sutinki? - Sutinku.
Tiesą sakant, labai nustebau, kad mane pasamdė.
Nežinau, ar pati būčiau save samdžiusi.
- Tai kodėl pasamdė? Kas tavyje juos... - Manau,
jie norėjo ko nors, kas labai skyrėsi nuo Alekso veikėjo.
Ir manau, kad jie pastebėjo
manyje kažką kitokio.
Kartą nuėjome pietauti.
Moterys, gyvenimas, mirtis, menas.
Prašom į vietas. Penki, keturi, trys...
Po pietų tęsėme darbą.
Pirmyn. Dėmesio, veiksmas.
Aš tau kai ką turiu.
Tikrai?
Pardavinėjo Pikaso paveikslus.
Tai nupirkau tau vieną.
Labai miela iš tavo pusės.
Vos tik ji ištarė savo žodžius, užuodžiau česnaką
ir radau progą pasijuokti iš jos.
„Oho, mažule, valgei česnakų padažo pietums?“
Iš pradžių ji nieko nesakė.
Jos išraiška nė nepasikeitė.
Žiūrėdama tiesiai man į akis ji lėtai ištarė
„Pasakei bjauriai ir nemandagiai, tu sumautas šūdžius“.
- Labas, Elen. Tu pasiruošus? - Labas. Eime.
Gerai.
Taip.
Niekas taip su manim nekalbėjo.
Šios moters visai nebaugino tas, kad ir kuo maniausi esąs.
Paršas vis tiek yra paršas, nesvarbu, kiek garsių filmų jis vaidino.
Tai ji buvo teisi? Buvai šiknius?
Aš buvau truputį šiknius.
Ji juokavo, bet aš nesupratau,
nes niekas niekad taip su manim nejuokavo.
Niekas nesijuokdavo iš manęs.
O ji atėjo, nusprendė „Pabadysiu čia.
Tu tik išsigandęs vaikiščias, besislepiantis po tom nesąmonėm,
aš paprasčiausiai demaskuosiu tave.“
Tą akimirką įsimylėjau ją.
Gerai.
Leisk. Taip, tiesiog...
Taip.
Gerai, neblogai.
Gerai.
Gerai, taip. Duokš...
Gerai.
Štai taip. Pamažu.
Vieni niekai.
Aleksai, nesu sutikusi žmogaus kaip tu.
Na, tu tarsi matai mane kiaurai.
Matau savo pusę, kurios net nenoriu
pripažint egzistuojant, ir man baisu.
Tada Treisė gavo vaidmenį filme, kuriame turėjau filmuotis Manhatane.
Kartu leisdavome laiką darbe.
Papasakok apie savo darbą.
Jis turėtų mane sužavėti.
Nesužavės.
Ji iš arti matė, kaip beprotiškai sukosi mano gyvenimas.
Treisė suprato, kaip tai paveikia.
Būtų klaida prarasti save
vidury smagaus gyvenimo.
- Turi mano numerį, taip? - Taip.
Paskambink man.
Mielai.
- Aš myliu tave. - Ir aš tave myliu.
Na,
mylime vienas kitą.
Pasakėm tai, žinom tai.
Na, tai svarbiausia. Kas nutiks dabar - nebesvarbu.
O kas dabar?
- Žiūrėk. - Pakelk.
HAUVARDAI, LINKĖJIMAI T. DŽ. POLAN
Juokinga, čia pasirašyta Normui, Fredui ar panašiai.
Nusipirkau už dolerį „Strand bookstore“ knygyne.
Kai ėmėm draugauti, buvau įsimylėjęs iki ausų. Vis dar esu.
Turi atrašyti. Čia tiek daug neatsakytų žinučių.
Turi atsakyti.
Ir turi atsaky... Pala.
Dar gražiau.
Neatsakei į keturias Akvinos žinutes.
Vakar bandžiau.
Tiesiog atsakykim.
„Nesimatėm kelias dienas,
- myliu, pasiilgau.“ - Nekantrauju pasimatyt.
- „Nekantrauju pasimatyt.“ - Parodyk.
Nekantrauju pasimatyti. Tavęs laukia pajūris.
Gerai.
- „Tavęs laukia pajūris“? Ne. - Ką nors panašaus.
Lauksiu tavęs pajūry.
Nekantrauju būti paplūdimy...
nekantrauju paplūdimy praleist laiką su tavim.
Nekantrauju praleisti laiką su tavim paplūdimy.
Apibūdink man šį žmogų.
Aiški.
- „Nekantrauju pasimatyti. Myliu.“ - Myliu tave. Viskas.
Nujaučiu, kad ji nevynioja į vatą.
Ne. Ji nevynioja į vatą.
Jos asmenybė labai pastovi, nes ji labai nuoširdi.
Galėčiau būt Anglijos karalium ir ji vis tiek liktų tokia pat.
Galėčiau būt Elvis, o ji būtų tokia pati.
Žinai, galėtum įdėt truputį šito.
- Sutrink. Aš palaikysiu dubenį. - Labai kieta.
- Paskausta ranką. - Net dubenėlio nenulaikau.
Būdamas su šeima negirdžiu jokio sentimentalumo.
Nėra „Vargšiukas.
Suprantu tavo skausmą, kaip man tavęs gaila.
Tu kaip šventasis.“
Nieko nebūtų blogiau nei tai.
- Galiu pasakyt... - Ką?
Kaip tik kalbėjomės.
Jei pažiūrėsi į jo telefoną,
rasi kokį milijoną neatsakytų žinučių.
Ten pilna mano žinučių...
- Pažeri klausimų? - Kas dvi savaites... Ne.
Ten „Kaip laikais? Siunčiu daug meilės. Širdelė, širdelė.“
- Ir jokio atsako. - Jokio.
Praeina savaitė
po mano „Labai tave myliu, tikiuos, viskas gerai“.
Ir labai miela, bet netikėta,
jis atsako „Tikiuos, esi patenkinta visais savo sprendimais“.
Aišku, ačiū.
- Gerai. Natūraliai. - Tu tam gimęs, tėvuk.
- Ką darai? - Apsvarstyk
tokią darbo galimybę.
Tiesiog pavirtai laimės sausainuku.
Galvoju atrašyt paprastą
„Labas, myliu, galvoju apie tave. Kaip sekas?“
- Bet nerašai to. - Nes skamba...
- kaip... - Žinai...
Imu rašyt, tada pagalvoju
„Nieko neišeina. Paspausiu mygtukus.“
Nukeliauju į kažkokią kinišką svetainę.
Pastojusi praėjus mėnesiui po vestuvių
Treisė suprato, kad jos vyras...
Veiksmas!
Maiklai!
...kai nedirbdavo,
buvo narkoleptikas Lamazo metodo partneris.
Maiklai.
Vaikui patinka šie arkliukai.
Grėsmingai joja.
Kaip gyvena šeima? Klok viską, kaip sekas būt tėčiu.
Būti tėčiu šaunu.
Esu tikras, kad visi tėčiai žino, kaip tai šaunu.
Mano sūnus yra... Mūsų sūnus.
Vargeli, aš nė pusės tiek neprisidėjau.
Kaip sekasi skirti laiko ir šeimai, ir darbui?
Vis dar esi darboholikas.
Maiklai!
Beprotiškai užimtas mano gyvenimas vertė mano nuotaką
svarstyti, kur ji, po galais, įsivėlė.
Treise, pasiilgote Maiklo?
Taip. Gera, kad jis vėl namie.
- Namie yra mažoji mano versija. - Turiu mažąją jo versiją.
Per metus
nepaprastai talentinga maždaug 20 m. aktorė tapo vieniša mama...
Svarbu būti patenkintam tuo, kas esi, džiaugtis savo šeima,
mylėti save ir artimuosius.
...o aš galėjau toliau dirbti.
Štai taip per mažiau nei trejus metus filmavausi penktame filme.
Tai buvo siauro akiračio egzistencija.
Jis nevėkšla, žmogau.
Ją kurstė baimė ir atsiskyrimas.
Aktoriais netampama dėl to, kad pasitikėjimas savimi virsta per kraštus.
Labas rytas, pone Istvudai.
Aktoriaus troškimas - kaip įmanoma daugiau laiko praleisti
apsimetant kuo nors kitu.
Tu tik bailus mėšlo gabalas!
Jei pasiseka arba esi pakankamai nestabilus, kad tampi profesionalu...
Kas, po galais, manaisi esąs?
...neužtikrintumas dėl to, kas esame, tik stiprėja.
O tu.
Tave nuolat graužia...
Nežinau, kas tu toks.
...įsitikinimas, kad esi apgavikas. Apsimetėlis.
Nekenčiu tavo filmų.
Kokia įprasta, jei galima taip pavadint,
Maiklo, Treisės ir Semo diena?
Atsikeliu, einu į darbą, grįžtu, o visi jau miega.
Ir viskas.
Pastarąjį mėnesį tėtis jautėsi prastai.
„Mano tėvą skubiai išvežė į ligoninę.
Pastarąjį mėnesį tėtis jautėsi prastai.
Pirma sustreikavo širdis, paskui ėmė trikti inkstų funkcija.
Nežinojau, kad tą 1990 m. dieną žengiau per slenkstį.“
Atleiskit.
Tokie dalykai pribloškia tave. Gyveni sau ir tai nutinka.
Kai kas tokio nutinka ir tave...
Čia trys sakiniai apie tai, kas tave nežmoniškai prislegia.
Kas buvo už slenksčio?
Suaugusiojo gyvenimas. Ne žaidimai.
Gyvenimas.
Dėl Dievo meilės, Maikai. Čia tik tavo nelemtas pirštas.
Tai ir buvo problema.
Jis manęs neklausė. Jis ne mano.
Net baisiausia paranoiška mintis nebūtų paruošusi manęs
dviem žodžiams, kuriais tądien pribloškė neurologas.
Parkinsono liga.
Paklausiau „Juk žinot, su kuo kalbat?
Aš neturėčiau sirgt tokia liga.“
SUŽINOKITE APIE PARKINSONO LIGĄ
ANKSTYVIEJI POŽYMIAI IR SIMPTOMAI GYDYMAS IR PAGALBA
Jis padavė lankstinuką.
Neaišku, kuris asmuo sirgo nepagydoma liga, nes abu atrodė laimingi.
Jis pasakė ir daugiau žodžių: „progresuojanti“, „degeneruojanti“,
„nepagydoma“.
Pasakė „Šios kovos nelaimėsite. Neįmanoma laimėti.“
Pamenu, stovėdamas gatvėje ieškojau atsakymo.
Mano pasaulis tiesiog apsivertė.
Turėjau numatyti tai -
milžinišką kainą už visą savo sėkmę.
Pasakiau žinią Treisei.
Pamenu ją sušnabždant „Sveikatoje ir ligoje“.
Visiškai atpalaiduokite galvą.
Gerai. Dabar sekite pirštą. Atsimerkite.
Pažiūrėkit čia.
Į viršų. Gerai.
Dabar šitaip.
Gerai sekasi. Puiku.
- Tiesą sakant, čia stipriai. - Aš stiprus vyras.
- Esat stiprus. - Labai.
Tai rengėtės, skubėjote
ir trenkėtės į galvūgalį?
- Į galvūgalį. Taip. - Aišku.
Kada išsinarinote petį?
- Maždaug panašiu metu? - Panašiu.
Buvo toks savęs žalojimo festivalis.
- Galima pravesti namų turą. - Gerai.
- Beveik visad toj pačioj vietoj. - O kas?
Gerai, spauskite mano ranką.
- Koks jausmas? - Normalus.
Viskas bus gerai.
Jums?
Nereikės nieko amputuot?
- Ne. Tik galvą. - Gerai.
- Jūsų galvą? - Taip.
Gerai.
Nepažįstu protingesnio žmogaus už Treisę.
Ji išmoko su daug kuo susidoroti.
Koks gniuždantis jausmas tempti naštą,
kuri nėra tavo.
Tai mano našta, bet ji kartu ją neša.
Ne tik kartu neša, bet ir daro daugiau, nei aš.
Pirmą dozę geriate dar būdamas lovoje?
- Ne, jau atsikėlęs. - Aišku.
- Kartais Maiklas išgeria vėliau, - Taip.
kai turi kokių reikalų.
Mano, kad palaukus vaistų poveikis bus stipresnis ir geresnis.
Viską, ką išgyvenu, išgyvena ji.
Turiu sugalvoti, kaip daryti, kad būtų gerai.
Turiu tai jausti ir gyventi tuo.
Galiu truputį pavaikščioti. Šitaip.
Ji turi daryti taip, kad būtų gerai.
- Vaikštau, mieloji. - Vaikštai.
Šaunuolis.
- Čionai? - Taip.
Truputį lėčiau. Gerai.
Norėdamas ištrūkti įsitvėriau fantazijų.
PARKINSONO LIGOS ISTORIJOS ASPEKTAI
Kad kažkaip paaiškės, jog mano diagnozė - klaida.
ESĖ APIE PARALYŽINĮ DREBULĮ
DAUGIAUSIA VYRESNIŲ ŽMONIŲ LIGA
72 M. VYRAI
Man dar nebuvo 30 m.
Kaipgi galėjau sirgti senų žmonių liga?
Simptomai: raumenų rigidiškumas,
lėti ir silpni judesiai, drebulys,
retas mirksėjimas, sumažėjęs veido išraiškingumas.
Maniau, kad mažiau mirksiu ir keičiu veido mimikas,
nes patogiau jaučiuosi prieš kameras.
Mažiau grimasų - nepervaidinu.
Ne, tu netobulėjai. Liga progresavo.
Ką patartumėte sergantiems šia liga?
Svarbiausia nemeluoti sau.
Štai ir Džonis.
Kairė ranka be jokio įspėjimo imdavo nepaliaujamai drebėti.
Pirmyn. Šio vakaro laida bus nuostabi.
Su mumis ponas Maiklas Dž. Foksas.
Gydytojas išrašė Parkinsono ligos vaistų.
„Sinemet“ paverčiamas dopaminu - neurotransmiteriu,
kurio Parkinsono liga sergančio paciento smegenys
nebepagamina pakankamai.
TRANSLIUOJAMA
Džiaugiuos, kad šįvakar Maiklas Foksas čia.
Labai talentingas jaunuolis.
Pasitiksite Maiklą Dž. Foksą?
Gydomoji vertė, net komfortas -
tai nebuvo priežastys, kodėl gėriau vaistus.
Priežastis buvo viena.
Taip.
Pasislėpti.
Nešiojausi palaidas, sutrupėjusias tabletes
marškinių ir kelnių kišenėse.
Kaip Helovino saldainius.
Ligos drebulys pasireiškia, kai paveiktoji galūnė neužimta.
Galėjau nuslėpti drebulį ką nors sukiodamas kairėje rankoje.
Dieną iš dienos valandų valandas.
Pone, negirdžiu jūsų.
Lauke kažkoks sambrūzdis.
Galiu jums perskambinti?
Nė nesusimąsčiau pranešti kam nors apie savo diagnozę.
Turėjau darbo.
Ketinau apsimesti, kad nesirgau.
Negali taip elgtis su žmonėmis.
Negali meluoti, apsimetinėti ir manipuliuoti. Aš to neleisiu.
Tik šįkart gauni įspėjimą.
Man patinka vyrukai, kurių gudrumas jiems pakenkia.
Profesionalūs manipuliatoriai, manantys, kad apgaudinėja kitus,
bet iš tiesų apgaule įvaro save į situaciją,
kurios negali kontroliuoti.
Meistriškai vartojau vaistus taip...
kad jų poveikis būtų stipriausias tada, kai reikia.
Reikia daugiau tablečių.
Nori pailsėt?
Reikėjo stabtelt prieš dešimt minučių, nes man reikia daugiau tablečių.
- Prireiks tik 2 min. - Gerai.
Išgeri tabletę ir lauki. Koks tada jausmas?
Kaip laukiant. Visad sakau laukiu autobuso.
Žmonės klausia, ką darau. „Laukiu autobuso“.
Jie supranta, apie ką aš.
Ima veikti. Gera.
Šiandien greitai suveikia.
Vis dar truputį murmu, bet jaučiuosi gerai.
Laikausi ramiai.
Dar lauki autobuso ar jau važiuoji?
Ne, važiuoju. Moku už bilietą.
Labai išlaisvina. Tarsi tiesiog grąžina tau tave.
Tu vėl tampi savimi.
„DURININKAS“
Filmuojam.
Įrašom.
Skaudėjo kūną.
Peržiūrim.
Pakreipdavau laikyseną labai nepatogiai,
kad nuslėpčiau drebulį.
Gerai, žyma.
Gerai, vėl paleisk.
Matau „R-E-C“.
Tai „įrašyti“.
Apetitas dingo.
Naudodavausi tuo kaip pretekstu nevakarieniauti su šeima.
Maniau, kad galvodamas apie parkinsonizmą greitinu ligą.
Vietoj to gerdavau, kad atsiribočiau.
Pabėgčiau nuo ligos.
Parkinsono liga - butelių slėpimo metas.
Slėpdavau butelius garaže.
Atidarydavau du vyno butelius,
Treisė manydavo, kad išgerdavom vieną, nežinodama, kad pats išmaukdavau antrą.
Ėmiau išlenkti po vieną „Margaritą“ prieš paskutinį kadrą.
„Jack Daniel's“ su ledu.
„For Love or Money“ su M. Dž. Foksu prasideda puikiai...
SISKELIS IR IBERTAS
...bet paskui nusivažiuoja. Nykštys žemyn.
Man nė nereikia daug svarstyt. Tikrai nykštys žemyn.
Reikalai slydo iš rankų.
„Life with Mikey“ nelabai ką parodo.
Žiūrėdamas mąsčiau, kodėl atrodė, jog M. Dž. Foksas
daugumoje scenų atrodo pasimetęs.
Štai dar vienas nusivažiuojantis filmas.
„Gobšuoliai“.
M. Dž. Foksas padarė tipinę klaidą.
AR FOKSO ŠLOVĖ BAIGIASI?
Visi nori vaidint mėgstamus veikėjus.
- Kodėl ne bjaurius? - Pritariu.
Vaidink neapkenčiamus veikėjus. Žmonėms tai patinka.
Niki!
Tai šlamštas, Endže.
Dar vienas didelio biudžeto
pamirštamas šūdo gabalas ir lengvas žiūralas.
Paniurau ir pykau.
Buvo toks nutikimas parduotuvėje. Vyrukas užlindo prieš mane.
Pasakiau „Atsiprašau. Ką - aš suknistai nematomas?“
Jis atkerta „Nematomas“.
Griebiau jį už marškinių ir pasakiau „Užsikrušk tu.
Einam į lauką, nurausiu tau galvą.“
Ir pridėjau „Šiandien nieko nenoriu, tik nuraut tau galvą“.
Jis atsitraukė, visas išbalo ir išėjo lauk.
Pasakiau „Galiu būt agresyvus“.
Nežinojau, kas darėsi, kas bus.
Gal tiesiog išgersiu keturias taures vyno
ir burnelę?
- Buvai alkoholikas? - Tikrai buvau alkoholikas.
Bet dabar negeriu jau 30 m.
Kas to elgesio pagrindas?
Baimė yra pagrindas.
Tą vakarą atrodė būtina šėlti.
Gėrėme trečią „Margaritų“ ąsotį, kai režisierius pasakė „Baigta“.
O Dieve.
Pamačiau kojas. Treisės kojas.
Su batais. Šūdas. Kiek valandų?
Nepastebėjau pykčio jos veide.
Ji abejingai pasitiko mano apgailėtiną būklę.
„Šito tu nori?“ paklausė.
„Štai kuo tu nori būti?“
Maiklai, Treise, pasukite galvas.
Dar niekad taip nebijojau.
Treise. Treise!
Treise!
Vonia tapo mano prieglobsčiu.
Diena iš dienos praleisdavau joje valandas.
Tenorėjau laikyti galvą po vandeniu.
Norėjau kentėti. Jaustis kaip įmanoma blogiau.
Viskas, ką girdėjau, tai prislopintas rankos drebulys.
Kad ir kokią neviltį sukėlė alkoholis,
abstinencija ją dar labiau padidino.
Nebegalėjau pabėgt nuo savęs.
Pirmieji blaivystės metai buvo tarsi kova peiliais spintoje.
Kas peilis?
Tiesa.
Tiesa. Nežvelgiau tiesai į akis.
SVEIKI ATVYKĘ Į ŽEMĘ
Nenorėjau būti šiame pasaulyje.
Norėjau būti kitur, daryti ką nors kita.
Pabėgau ir filmavausi filmuose kitam pasaulio krašte.
Namie neapsimesi, kad nesergi Parkinsono liga...
nes ji tiesiog ten su tavimi.
Jei esu kitam pasauly, būnu su žmonėmis...
kurie nežino, kad sergu, tuomet nesergu.
Bet Treisei buvo labai sunku,
jos jėgos ir kantrybė seko.
6.35 VAL. 1996 M. KOVO 16 D.
Nes dabar turėjome dvynukes.
Akviną ir Skailer.
Grįžtu pas šeimą.
Semas džiaugės, kad buvau namie, bet pyko ant manęs.
6.55 VAL. 1996 M. LIEPOS 4 D.
Mama, bandysiu.
Laikas.
Tai ką daryt?
- Į kairę. - Atrodo, kad svyruoja.
Bet tau sekasi. Važiuoji. Varai.
Važiuoji. Varyk. Nesustok.
Apsisprendžiau.
„SPIN“ - BANDOMOJI SERIJA KADRAS BE UŽRAŠŲ
„SPIN CITY“ BANDOMOJI SERIJA
Grįžau į televiziją.
PARAŠĖ GERIS DEIVIDAS GOLDBERGAS IR BILAS LORENSAS
Mąsčiau „Taip pasijauti tik įžengęs į filmavimo aikštelę,
pasakęs gerą frazę ir išgirdęs isterišką juoką“.
Pamaniau, jei jau „Daily News“ rašo, kad matė mus pietaujant,
gal ir papietaukim.
Žinai, „The Post“ rašė, kad mes kartu miegam.
- Turi naujausius reitingus? - Čia, Maikai.
Atsiliepimai buvo puikūs, o reitingai pranašavo ilgalaikę sėkmę.
13:28 VAL. 1996 M. VASARIO 27 D.
Darbo valandos tobulai derėjo su šeimos ritmu.
Skailer, ateik.
Viskas buvo beveik tobula.
Nesisuksi negyvensi. Įtikinėjimo galia.
Įtikinu žmones tikėti kuo noriu.
Aš tuo užsiimu. Tai mano talentas.
Tu nuostabus.
Ką jau čia.
Buvo smagu apsimesti.
Meras pasiruošęs kalbėti apie streiką?
Dirbau visą naktį.
Pone, pradėsim anksčiau, nei galvojom.
Vaidyba kassavaitiniame seriale prieš žiūrovus kėlė įtampą,
kuri blogino simptomus.
Visa kairė ranka drebėdavo taip stipriai,
kad supurtydavo visą kūną.
Perkreipdavo mane.
Gulėdavau ant grindų raitydamasis ir laukdamas,
o žiūrovai laukdavo, kol pasirodysiu scenoje.
Ne tik girdėjau jų žingsnius, bet ir jutau juos.
Prašom prisijungti.
Ir visą laiką skaičiuodavau.
Kiek laiko praėjo nuo paskutinės tabletės? Kada baigsis poveikis?
Jei pajusdavau signalą
vidury keturių ar penkių minučių scenos,
nieko negalėdavau padaryti, kad atitolinčiau simptomus.
Fredai, Džo, kaip visada malonu jus matyti.
Pagalvojau...
Bet vis tiek niekas, be šeimos, nežinojo.
Mano gyvenimas - melas.
Tai negali tęstis. Tai turi liautis.
Imi jausti žmonių žvilgsnius.
Jie spokso, smerkia,
žvelgia į visus tavo sielos užkampius.
- Įrašom. - Filmuojam.
„SPIN CITY“ - REŽISIERIUS E. KADIFAS OPERATORIUS D. KVINLANAS
Pasiruošę, Maiklai.
- Pala, kaip taip? - Gerai.
Važiuojam.
MAIKLAS DŽ. FOKSAS
Man blogiausias dalykas yra suvaržymas.
Blogiausia būti sukaustytam ir negalėti ištrūkti.
Yra buvę, kai galvojau, kad nebėra išeities.
TREČIADIENIAIS 20.00 VAL.
Išpuošdavau sienas kumščio dydžio skylėmis.
Kuo labiau slepies, tuo labiau sergi.
Jei jauties saugiai, gali pasileisti.
Jei ne, pabandyk sumažinti dešinės rankos krūvį.
Gerai. Aš čia.
Gerai. Dešine koja žengtelk dešinėn.
Daugiau. Na va.
Tai kas nutiko?
Pažiūrėkim, ar išstovėsi.
Vėl susižeidžiau, blemba.
Užkliuvau už kilimo ir susilaužiau plaštaką.
Lūžgalius sujungė vielomis.
Bet ten įsimetė infekcija.
Galėjau rinktis tiesiog amputuot pirštą.
Tada susilaužiau ranką.
Aplinkiniai kalbėjo „Būk atsargus“.
Sakiau „Atsargumas čia niekuo dėtas.
Taip tiesiog nutinka.
Kai tau parkinsonizmas, užkliūni už šlamšto ir griūni.“
Pabandyk kilstelėti krūtinę.
Na va.
- Šaunuolis. - Nespeiskit Maikio į kampą.
Kai kalbi apie sunkumus,
pastebiu, kad priartėji prie tos temos, bet tada staigiai pabėgi.
Atsargiau su dešine ranka.
O taip.
- Gerai. Prisėsk. - Viskas gerai.
- Tikrai? - Taip.
- Čia negaliu naudotis dešine... - Taip.
Matai, juosmens raumenys dar dirba. Čia dirba įstrižiniai.
Gerai. Kaip jautiesi?
Gerai.
Kalbinau tave valandų valandas.
Nė karto nesakei „Man skauda“.
- Man skauda. - Skauda?
Man beprotiškai skauda.
Penki, keturi, trys, du, vienas. Ir atpalaiduok.
- Nuo šito labai skauda. - Petį? Čia?
Kiekvienas sudrebėjimas kaip seisminė banga.
- Nori atsisėsti? - Noriu.
Ant kėdės?
- Bet kur, kad tik pakeisčiau pozą. - Gerai.
Kodėl nepasakei...
- Svarbu kalbėtis, - Neišėjo iš kalbos.
sakyti tiesą. Kodėl nepasakei apie skausmą?
Neišėjo iš kalbos. Nepradėsiu pasakojimo nuo to.
Gerai. Pamažu.
Ne staigiai. Gerai.
Man viskas gerai.
Tik noriu jaustis geriau.
Ir, regis, aiškiau matau,
ką turiu daryt, kad geriau jausčiaus.
Bet tas Maiklo Dž. Fokso reikalas.
Žmonės sako, kad padedu jiems jaustis geriau,
priverčiu daryt tai, ko patys gal nesiimtų.
Galingesnio jausmo pasauly nėra,
bet tai ir didelė atsakomybė.
- Nenoriu susimauti. - Aišku.
Nieko tokio kartais nebūti Maiklu Dž. Foksu.
Maiklas Dž. Foksas kai ką laikė paslaptyje.
Savo sveikatą.
Dabar jis viešai atskleidė, kad serga Parkinsono liga.
Maiklas Dž. Foksas, vienas mylimiausių Amerikos aktorių,
nusprendė viešai pranešti, kad kovoja su Parkinsono liga.
...sukrėtė pramogų pasaulį pranešdamas,
kad kovoja su Parkinsono liga.
...serga jau septynerius metus.
Maiklai, visą šią savaitę girdėjome,
kad sergi pragaištinga liga,
kad ji pavojinga gyvybei, kad kovoji dėl išlikimo.
Ar dabar tau palengvėjo?
Dieve mano. Ką aš padariau?
Kokios jo prognozės?
Po dešimt metų jis turės rimtą negalią.
Pusiausvyros sutrikimai, dažnas kritimas.
Manau, jo laukia sunkus kelias.
IŠSKIRTINIS INTERVIU KOVA DĖL IŠGYVENIMO
Ar nerimauji,
kad publika žiūrės į tave kitaip?
Dabar pirmą kartą po diagnozės paviešinimo
pasirodysiu žiūrovams studijoje.
Bijojau, kad jie atstums mane, nesupras manęs, galvos, jog sirgdamas
negaliu prajuokinti.
Turėjau tikėti, kad jie priims mane.
- Įrašom. - Filmuokim.
- Žyma. - Veiksmas.
Vėl susitikome, pone Bondai.
Štai.
Še tau, Bobai Fišeri.
Žinojau.
Drąsus ėjimas.
Publika labai juokėsi.
Prastai pasirinkai.
Šachas ir matas.
Meilė negali būti tyli.
Ar tau atrodo, kad turi 90-metį tėvą?
Nes aš nesijaučiu devyniasdešimties... Kartais tu pyksti ant manęs.
Visi kartojat „Būk atsargus“.
Sakau, kad aš atsargus. Ką - nesistengiu saugotis?
Niekas nemano, kad tyčia nesisaugai.
Tiesiog galbūt tai tau ne...
svarbiausia...
Kad, priešingai nei mums, tau tai ne prioritetas.
Tad tiesiog turiu patikrinti, supranti?
Puiku, jei supranti, ką sakau,
man patiktų, jei neišgriūtum.
Aš stengiuosi.
Galiu žiūrėti į save ir sakyti „Sergu Parkinsono liga“.
Tai kaip noriu su tuo gyventi?
Jei nesusitaikysiu su „Sergu Parkinsono liga“,
jei ryte prabudęs niekad nepripažinsiu,
kad „Tai tikra, aš sergu“,
man niekada nepagerės.
Pirmą kartą turiu progą pakalbėti su tavim.
Tu čia pirmą kartą po savo spaudos konferencijos,
- kurioje pranešei, - Taip.
kad sergi parkinsonu.
Manau, žmonės, žinai...
Kaip sekasi nuo tada?
Kaip jie reagavo?
Viskas taip pat. Niekas nepasikeitė.
- Dar moku pasirodyt. - Ar ne?
Ilgus metus slėpęs simptomus, pagaliau galėjau atsipalaiduot.
Liga verčia mane daryti šitaip
ir šitaip, ir...
Jei pakankamai ilgai į mane žiūrėsit, priprasit.
Supratau, kad nieko neturiu daryti, tik būti savimi.
Kartais, kai išgeriu per daug vaistų,
imu siūbuoti. Maždaug kaip Akselis Rouzas.
Jei pastebėsit, tiesiog paniūniuokit mintyse dainą „Paradise City“.
Žmonės vis dar matė, kad aš toks pat. Tik prisidėjo Parkinsono liga.
Jėzau Kristau.
- Kas per velnias? - Nori?
Specialiai suplakei?
Man parkinsonizmas.
Kai kurie naujieną apie mano ligą laikė pabaiga.
Bet aš ėmiau jausti, kad tai išties buvo pradžia.
Liudydamas Kongrese aktorius Maiklas Dž. Foksas
prašė padidinti Parkinsono ligos tyrimų finansavimą.
„Esu čia tam, kad pasakyčiau jums, jog vykdyti sėkmingą tyrimų programą
nėra sudėtinga.
Tereikia sveiko proto ir noro daryti iki galo. Ačiū.“
Teisingai, Maiklai.
Niekam nesu to sakęs,
bet įsivaizduodavau, kaip tariu tai.
„Taip, tu už mane didesnis. Prikulsi mane.
Bet aš trenksiu vieną kartą ir tau skaudės.“
Tą akimirką žinojau tai.
Muchamedas Ali ir Maiklas Dž. Foksas kartu su kitais sako,
kad būtinai reikia pinigų.
Norėjau padėti pasauliui, o ne tiesiog pasiimt iš jo, ką galiu, ir pasitraukt.
Suvokiau, ką vis dar galiu duoti.
Drebu iš jaudulio, o gal ne tik,
kad esu čia ir galiu...
„The Fox Foundation“ revoliucionizavo mokslo filantropiją,
sutelkė Parkinsono ligos bendruomenę ir surinko beveik 2 mlrd. dol.
ŽIŪRIU Į MOKSLĄ ASMENIŠKAI
Esmė gimė praėjus dešimt metų po to, kai man diagnozavo Parkinsono ligą.
Labas.
Eik pas tėtį. Pabučiuok tėtį.
- Pažiūrėk į tėtį. - Ką jis daro?
Žiūrėk į tėtį, Esme.
Vaikai nerealūs.
Jie tiesiog tau pasakys „Gali nebesimuistyt?“
Tikiu.
Aš atsakau „Pabandysiu, aukseli“.
2000 M. VASARIO 15 D. 15.12 VAL.
SU 5-UOJU GIMTADIENIU AKVINA - SKAILER
- Ne. - Įsimylėję.
- Ne. Jie... - Jie skrenda.
- Jie šoka. - Gerai.
- Gal norit keistis komandom? - Bet kas...
Nes mes laimim. Norit likt toj pačioj komandoj?
Man patinka dabartinės komandos...
- Visiškai nemoku žaist. - Kalta ne ji, o aš.
Bet galvojau.
Matai?
- Taip. - Įsiminei?
Tu.
Jau atspėjai?
Pas mane buvo aš.
Tai aš?
Aš, o ne tu.
Jis mano, ten „Maiklas Dž. Foksas“.
Kalbant apie judesį ir mane, aš visad judėdavau,
gal todėl, kad esu nedidelis.
Visad judėdavau ir kliaudavaus judėjimu,
ne tik, kad nuvykčiau iš vienos vietos į kitą,
bet ir išreikščiau save, kol vykau iš ten į ten, ir būčiau savimi.
Bet supratau, kad savo gyvenime nemokėjau būti ramiai.
Negalėjau būti čia ir dabar.
Tol, kol nesusirgau.
Tai padėjo gyventi kiekviena akimirka,
nes supurtė ir prabudino mane.
Prašau.
PAGAL MAIKLO DŽ. FOKSO PARAŠYTAS KNYGAS
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Išvertė Kristina Čeidaitė