Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Florida, rok 1990.
Vzbudil jsem se s kocovinou.
Levou ruku jsem si kvůli slunci položil na kořen nosu.
Můra mi křídlem ovívala pravou líci.
Dal jsem si ruku před obličej,
abych tu potvůrku odpinkl přes celou místnost.
Všiml jsem si svého malíčku.
Samovolně se chvěl.
„Prokrista, je to jen tvůj zatracenej prst.“
Ale jako by nebyl můj.
Zatraceně. Byl někoho jiného.
Uhodil jsem se do hlavy?
Události předchozí noci byly přinejlepším mlhavé.
Večer předtím byl v baru Woody Harrelson.
Možná proběhla naše slavná opilecká rvačka.
Nic takového si ale nevybavuju.
Vzpomněl jsem si, jak mě můj bodyguard opřel o futra,
zatímco lovil klíč od mého apartmá.
Ale necítil jsem žádné nárazy. Kruci.
Akce!
Akce, Michaele!
Michaele!
Celebritami se to tu jen hemží.
Cenu získává Michael J. Fox.
Točíme.
Navzdory důkazům o opaku...
- V klidu. - ...mnou zmítal strach...
DOKTOR HOLLYWOOD
...a profesní nejistota.
Ten třes byl vzkaz.
Z budoucnosti.
Člověk se má chopit svého příběhu.
Tvůj smutný příběh zní:
„Michael J. Fox trpí oslabující nemocí, která ho ničí.“
Jo, je to nuda.
Vlasy se mi začaly vlnit asi ve 49 letech.
Nikdy vlnitý nebyly a najednou...
Vzbudil jsem se a byly vlnitý.
- Sluší vám. - Můžu si je nagelovat.
- Ne. - Vezmu si klobouk.
Moc se starám o to, jak v tom dokumentu budu vypadat.
Jo, jde o tvůj styl.
Podívej se na mě.
Tak.
Jdu dál.
Co... Hele, v jednu chvíli to...
- Lepší to nebude. - Tak.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se vede? - Jo, fajn.
Sleduj.
- Jaký máš zatím den? - Zatím?
Zatím je úspěšný.
Každý ví, že máš parkinsona, ale tvá chůze každého šokuje.
Jo.
Fajn. Zastav se.
Dobře. Tak.
To, jak chodím, lidi děsí.
Podívej.
Ale skrývat to nebudu.
- Brýtro. - Zdravím.
Přeberte si to, jak chcete.
Když mě budete litovat, nemůže mě to urazit.
Nejsem ubohý. Mám... Mám jiné starosti.
Ahoj.
Nespěchej, pomalu.
Jsem tvrďák.
Jsem jako šváb. Mám hodně za sebou.
- Švába nic nezabije. - Jo.
Hezky pomalu.
Výborně.
- Máte se? - Fajn. A vy?
Zastav a běž.
Pane Foxi.
Stává se.
- Dobrý? - V pohodě. Díky.
- Dobře. Těšilo mě. - I mě. Podlomila se mi z vás kolena.
STILL: PŘÍBĚH MICHAELA J. FOXE
Co pro tebe předtím znamenalo být v klidu?
To nevím.
Nikdy jsem v klidu nebyl.
Nepamatuju si, o čem jsem ve dvou letech přemýšlel.
Byl jsem prcek, co vážil o něco málo víc než mokrý ručník. A lstivě rychlý prcek.
Je možné, že mým motivem k používání zadních dveří nebyl útěk.
Spíš jsem neznal hranice.
Když pak zazvonil telefon, majitel cukrárny se snažil skrýt pobavení.
„Mám tu vašeho syna.“
Úplně vidím svou matku, jak nechápe, že jsem vzal roha.
„Dejte mu sladkost. Manžel ho vyzvedne a zaplatí vám.
On má peníze.
Má jich hodně.“
V dětství to se mnou pořád šilo.
To je jeden z paradoxů mého života.
Nevydržel jsem v klidu až do doby...
kdy už to ani nešlo.
Když se narodila moje mladší sestra, nežárlil jsem.
No co, aspoň bude veselo.
Ale když mně bylo šest a jí tři, byli jsme stejně vysocí.
Pamatuju si, že se mě lidi ptali, jestli jsme dvojčata,
ale když jsem řekl, že mé dvojče je o tři roky mladší,
jejich reakce se změnily.
Došlo mi, že bych měl být vyšší.
Tohle pro mě bylo nové.
Výšku jsem ovlivnit nemohl.
V 10 LETECH
Byl jsem nejmenší ze třídy.
Menší než kluci, se kterými jsem hrál hokej.
Pravidelně jsem lezl skrz mřížku pro míč.
V 11 LETECH
Ale taky mě šikanovali. Byl jsem prcek.
VE 12 LETECH
Zavírali mě do skříněk.
V 16 LETECH
Když po vás úmyslně jdou velcí kluci a pak vás zmlátí...
Ale vždycky jsem spoléhal na to, že každému šikanátorovi uteču.
Když už se zdálo, že ztrácím půdu pod nohama,
našel jsem oporu.
DRAMATICKÝ KROUŽEK
Dramatický kroužek.
Chodily tam holky.
Dostal jsem roli Rampelníka.
- Tys hrál Rampelníka? - Jo, hrál.
Taky jsi vypadal o pět let mladší.
Jo, byl jsem takový malý elf.
Byl jsem roztomilý klučík. Roztomilý elf.
Roztomilý elf.
Tam jsi mohl zářit.
Tam bylo možný cokoli.
Ale podle otce jsem byl úplný mimoň.
Táta byl pragmatik, který chtěl chránit svou rodinu před romantickými představami.
V mládí měl své sny, ale život ho o ně efektivně připravil.
Nahromadil se v něm vztek.
Když se mu zvlnil ret, poznal jsem, že je zle.
Říkal jsem si: „Kruci. Jsem v háji.“
STŘEDNÍ ŠKOLA
Po telefonátu ředitele následovalo přísné kázání od táty.
NEODEVZDANÉ ÚKOLY
POZNÁMKY NEUKÁZNĚNÝ
Říkal: „Zatraceně!“
Začal jsem trávit čas kouřením a popíjením.
Byl jsem notorický nehodář...
co postupně likvidoval tátova auta.
Byls břídil.
Jo, potenciální břídil.
Čau. Sekne ti to.
Ty boty jsou skvělý. Teď mám férovou šanci.
Když mi bylo 16...
INZERÁTY CASTINGY
...učitel herectví mi podal noviny.
„Hledají bystrého 12letého kluka
a nikoho lepšího, než jsi ty, nenajdou.“
Ale já to zvořu, Leo. Všichni na mě budou koukat.
Musíš do maskérny.
Vejdeš do dějin, hochu.
Do pátku musím vyrůst o tři cenťáky.
Tu roli jsem dostal. Brnkačka.
- Kvůli náboru na basketbal? - Kvůli Penny Montgomeryové.
Když stojím blízko ní, nevidím jí do obličeje.
Castingový režisér to viděl jako výhodu.
Producenti by hned brali herce, co vypadá dost mladě, aby hrál dítě.
Ale musel bych se přestěhovat do Hollywoodu a nechat střední školy.
A to bylo nemyslitelné.
Táta se ptal: „Určitě to chceš?“
Já na to: „Rozhodně.“
„Jsi si tím jistý?“
„Naprosto.“
A pak mě překvapil.
„No, pokud z tebe má být dřevorubec, měl bys vyrazit do lesa.“
Takže ti věřil.
Jo.
Souhlasil, že to dobrodružství uhradí,
a celý výlet šel z jeho karty.
Říkal jsem si, jak se za těch pár týdnů náš vztah vyvinul.
STUDIO 26
Řekl, že mě bude na schůzky jen vozit a po každé mě vyzpovídá.
Chtěl mi tím naznačit, že je to na mou zodpovědnost.
Haló.
Ne, perfektní.
Konkurz měl vícero kol
a po třetím už chodily slušné nabídky.
„Svět ti leží u nohou,“ táta říkával. Stačí jen vydržet.
Bydlel jsem ve slumech Beverly Hills.
Hezčí dům jsem ještě neviděla.
Jsem moc rád, žes šla se mnou.
Ten byt měl pět na čtyři metry. Byla v něm matrace, jedna plotýnka
a miniaturní koupelna s mým jediným umyvadlem.
Občas jsem sáhl vedle a nádobí umyl šamponem.
Dneska jsem si to fakt užil.
Stravoval jsem se výhradně u McDonalda.
MCDONALD’S TO UMÍ NEJLÍP.
- Jsme sami? - Sami?
Nečíhá tu někde tvůj manžel?
- Ale na jaře roku 1982... - Schweitzere.
...to vypadalo bledě.
Co se děje? Co to má být?
Jen klid, pane Wyatte. Poslechnu si vás.
- To je nějakej žert, nebo co? - Zdravím.
Bral jsem herecké role,
ale sotva jsem z nich vyžil.
Můj agent mi z výplaty strhával 10 %.
Tvoje výplata.
Pak tu byl fotograf, publicista nebo právník.
- Píše se tu „1,25 $". - Jo, no a?
To je nějaká chyba!
Tvrdě jsem dřel. To není fér.
Dřel jsem jak kůň.
Rozprodával jsem věci.
Prodal jsem modulovou pohovku modul po modulu.
Málem jsem získal roli v pár filmech. Hlavně v Obyčejných lidech.
Ale Roberta Redforda moje čtení vůbec neohromilo.
Během konkurzu si flossoval zuby.
Proč sem vůbec museli jezdit?
Odmítnutí může být tak věcné,
že vám může otupit smysly.
Neposlouchej je, nerozumí tomu.
Měl jsem jen pár dní.
Docházely ti peníze. To je vše, co...
To je... slabý výraz. Byl jsem bez peněz.
- Kradl jsem marmelády z fast foodů. - Cože?
- Mini balení marmelád. - Proč?
- K čemu? - K jídlu.
- No tak. - A...
Když jsem našel nějaké drobáky,
přežíval jsem z nich. Žil jsem ze dne na den.
Řekl jsem si: „Musím pryč. Nemám peníze,
dlužím finančáku, vyhýbám se domácímu a nemám telefon.“
Na letiště jsem musel jít pěšky.
- Jaká jsi měl očekávání? - Bratr je stavbyvedoucí.
Dělal bych na stavbě a sbíral hřebíky.
Ale pořád jsem měl žeton a židli.
Cože?
To se říká v pokeru. Dokud má člověk žeton a židli,
je ve hře. Má žeton a židli.
Byla to moje poslední šance.
„Přestaň mě s tím klukem otravovat,“
řekl producent Goldberg castingovému režisérovi nového sitcomu.
Nechceme najmout někoho, kdo není zábavný a nemá komediální talent.
„Svůj názor nezměním.
On není ten pravý.“
Shodneme se, že Alex je schopný redaktor novin, ale v jádru je chápavý.
RODINNÁ POUTA
„Vím, co chci, a Michael Fox roli Alexe Keatona nedostane.“
Ne. Já tuhle práci chci. Potřebuju ji. Zvládnu to.
Pořád se někomu něco nelíbí.
Jsem moc mladej, starej, malej, vysokej. Ať je to cokoli, přizpůsobím se.
Můžu být starší, vyšší. Cokoli.
- Můžeme? Za pět. - Pět, čtyři, tři, dva!
Moment, omlouvám se, rozpadl se mi scénář.
- Kde jsme? - Strana 11.
„Jde poprvý do školky. Nesmí přijít pozdě. Ovlivní mu to život.“
„Má pravdu. Na své alma mater jsem legendou.“
A oni se smáli. A já...
Bylo to jako... vlna překvapení. Bylo slyšet jen „páni“.
„Taky mám.“
Žádný drink, droga ani žena se nemohly rovnat tomu momentu,
který byl pro mě coby 22letého kluka,
co tři roky bojoval, aby se uplatnil, neskutečný.
„Dobře, dobře.“
Smích je... Smíchu nelze odolat.
Já... Našel jsem něco,
nečekaný způsob komunikace, na který...
na který nelze reagovat jinak než vydáním zvuku.
„...děláš si srandu?“
Museli jste vypustit vzduch. Je to upřímná reakce.
Gary David Goldberg se opřel a zeptal se:
„Proč mi o něm nikdo neřekl?“
Skvělý.
Stál jsem v telefonní budce před fast foodem.
Můj agent jednal o sedmiciferném platu
a já zíral do lístku a přál si mít 1,99 $ na kuřecí křidýlka.
Smlouva ale nemohla být oficiálně uzavřena,
protože báječný programový ředitel NBC Brandon Tartikoff
byl proti tomu, abych roli Alexe Keatona dostal.
Ten kluk je šikovný a zábavný,
ale jeho tvář se na svačinové boxy nedostane.
Mohli mě relativně jednoduše vyhodit a nahradit.
Hádali se kvůli tomu až do natáčení pilotního dílu.
RODINNÁ POUTA
Vítejte v Rodinných poutech.
Andy, můžeme?
Příští hodina měla rozhodnout o mém osudu.
Ztlumíme světla.
Zapněte si nahrávací zařízení, prosím.
Máš první záběr, Paule.
- Dobře se bavte. - Tři, dva...
Tak jo. Můžeme. Akce. Točíme.
Haló. A kdo volá?
Kimberly Blantonová.
- Kimberly. - Bohužel...
Co jsem si přidal to P...
Tady Alex P. Keaton.
...jako by diváci věděli, jak moc jsem byl do té doby zoufalý.
Ahoj. Promiň, musel jsem otevřít já. Majordomus má volno.
Pokud Kimberly nebere tvou rodinu takovou, jaká je,
možná za to nestojí, nemyslíš?
Necháš si vlasy takhle, nebo si je vyčešeš?
Michael J. Fox!
Funguje to.
V té chvíli jsem věděl... že můj sen se stane skutečností.
Mami, co to děláš?
Ten sitcom se měl soustředit na rodiče.
Žádný blbosti, mami.
Amerika si však zamilovala jejich syna.
Soustřeďte se na Michaela. To by jí pomohlo. Na Michaela.
Bude v poho.
Hraje výtečně.
Zaujme vás jeho skvělý cit pro načasování.
Podle mě je smysl pro humor u muže ohromně rajcovní.
Sejde se kněz a rabín...
Kdy jste zjistil, že chcete lidi bavit?
Byl jsem malý.
NA ZDRAVÍ
Buď humor, nebo rvačka, takže...
Když dokážete velkého chlapa rozesmát,
než se na vás naštve, je to bezpečnější.
- Teď. - Jen si to přiznej. Jsi vážně výjimečný.
No tak jo...
Nechci se o tom s tebou hádat.
Pan Fox mi poslal tenhle svačinový box.
A připsal: „Brandone, pac a pusu, Michael J. Fox.“
CHTĚLI, ABYCH SE CHVÁSTAL, ALE...
Vidím ti na očích,
že se chceš vytasit s nějakou skvělou hláškou a že je těžké ji vyslovit.
Je to na prd. Je to fakt těžký.
Když potřebuju dopamin a...
Dávka přestává působit... Zrovna se tomu blížím.
Ztuhnu a... Ztuhne mi tělo i obličej.
Je to jako maska. Mám parkinsonskou masku.
Já... Musím se hodně snažit,
abych se usmál nebo změnil svůj výraz.
Mám tvář jakoby bez výrazu.
Jak by ses tvářil,
- kdybys měl nefalšovanou radost? - Takhle.
- A to ses tímhle živil. - Jo.
Dost.
Už jste se zahřál? Cítíte se malátný?
Cítím se bláznivě.
Dobře, přečteme si pár stran z vaší knihy.
Dobře. „Poté co táta odešel z armády...“
Narovnejte se.
Proč to vyprávíš teď?
„V dětství pro mě spousta věcí nebyl problém.
Obrázkovou knížku jsem celou přečetl...“
Můj svět se zmenšuje.
Miluju svou mysl i místa, kam mě zavádí, a nechci se o to nechat ochudit.
„V dětství pro mě spousta věcí nebyl problém.“
Přijde chvíle, třeba za 20 let,
kdy svůj příběh nebudeš moct vyprávět?
No, pokud tu ještě budu,
buď... budu vyléčený, nebo zakonzervovaný.
„Oběd jsem musel jíst... Oběd jsem musel jíst brčkem...
skrz vrstvy gumové pěny s jačími chlupy, co mi přilepili na obličej.“ To je...
- Kdo to napsal? - Nějakej blb.
Byl to béčkový film.
Ale dole v ulici točili profíci.
A co dělali?
Točili nový film Boba Zemeckise a Stevena Spielberga. Kdo v něm hrál?
Crispin Glover.
A jéje.
Trochu mě štvalo, že bláznivej Crispin točí Spielbergův film,
zatímco já...
Marním čas v béčkovém filmu o vlkodlacích.
RODINNÁ POUTA
Den dva po vánočních svátcích
si mě Gary D. Goldberg zavolal do kanclu.
Řekl: „Musím se ti přiznat.
Před začátkem natáčení mi Steven poslal kopii scénáře.“
Věděl jsem, že mluví o Spielbergovi.
GARY DAVID GOLDBERG „RODINNÁ POUTA“
„Steven tě chtěl do hlavní role.
Ptali se, jestli bych tě mohl ze seriálu uvolnit.
Neřekl jsem ti to, protože to bylo nemožné.“
UVNITŘ GARÁŽE
ZÁBĚR ZBLÍZKA
TIKOT HODIN
ODHALÍ DALŠÍ HODINY
„Točit začali s Ericem Stoltzem, ale měli za to, že se na tu roli nehodí.“
BOTY NIKE
ODHODIL SKATEBOARD
„Bude to drahé, ale chtějí jeho scény přetočit.“
PRSTY NA KLICE
Točila se mi hlava.
OBROVSKÝ VÝBUCH
Ještě něco?
„Nezmeškáš ani hodinu práce.“
A bylo to v kapse.
Řidič mě vyzvedl o půl desáté ráno
a odvezl mě do studia...
kde jsem celý den točil Rodinná pouta.
Čau, jak je?
Zvládneš obě zaměstnání?
To je na mě.
V šest ráno mě vyzvedl další řidič,
který mě odvezl na nějakou odlehlou lokaci.
NÁVRAT DO BUDOUCNOSTI
Akce!
Počkejte, doktore.
Chcete říct, že jste sestrojil stroj času...
z DeLoreanu?
Na place jsem zůstával až do východu slunce.
To už jsem s polštářem a dekou lezl na zadní sedadlo auta
a další řidič mě zase hodil domů.
Spal jsem dvě tři hodiny...
než se řidič číslo jedna zase objevil u mě v bytě,
otevřel si mým klíčem,
uvařil kávu
a pustil sprchu.
A celý proces začal zase nanovo.
Zdravím!
- Alexi, hodina zpoždění. - Jo?
Co nová práce?
Je skvělá. Je fakt skvělá.
Můj odvoz, musím odejít dřív.
- Klapka. - Akce!
Tak jo, kluci a holky.
Příští tři a půl měsíce
mě Návrat do budoucnosti a Rodinná pouta úplně pohltily.
Po dvaadvacáté.
Pletl jsem si lokace
a především to, kým zrovna jsem.
Poslední dva týdny jen pracuješ.
Jak tohle mohlo dopadnout?
- Jak je? - Fajn. Tobě?
Dobře. Jsem unavený.
- Co se stalo? - Praštil jsem se do hlavy.
Šel jsem rychle a upadl jsem na kus nábytku.
Nenarazil jsem do něj jako obvykle, ale přímo do obličeje.
Chvíli jsem ležel na zemi a říkal si: „To jsem se ale zřídil.“
A pak to začalo otékat a oči mi zčernaly. Moje...
Tahle strana mi zčernala. Udělali mi rentgen
a řekli mi, že jsem si zlomil všechny lícní a oční kosti.
Operovali mě a spravili to pomocí hřebů.
Měl jsem je přímo tady.
- Tady. - Hřeby?
Jo, rozbil jsem si obličej, ale to se stává.
Je to... Patří to k té nemoci. Časté pády.
- Patří to k tomu. - Parkinson a gravitace.
Jo, gravitace funguje. I když padám jen z malé výšky.
Tak jo, zpátky k věci.
Příběh o mně podruhé.
Bože, moje hlava.
Kde to sakra jsem?
Haló?
- „Viděli jsme ten film.“ - Jaký?
„Návrat do budoucnosti.“
Volal mi můj agent.
Promiň, Pete. Stojím za houby.
Být to začátek konce, tak to byla parádní jízda.
Jsem Roger Ebert, filmový kritik z Chicago Sun-Times.
A já Gene Siskel, filmový kritik z Chicago Tribune.
Návrat do budoucnosti. Téma cestování v čase nesnáším.
Když se někdo vrátí v čase, nikdy se tím nic nezmění.
Budoucnost, kterou jsme viděli na začátku, by totiž jinak byla lež.
Ale Návrat do budoucnosti ten problém vyřešil
a moc mě tím potěšil.
Je to můj oblíbený film letní sezóny.
A Michael J. Fox v něm podává špičkový výkon.
Ta jízda byla pouhý začátek.
NÁVRAT DO BUDOUCNOSTI
Co první recenze tohoto filmu? Zaznívá slovo „velkolepý“.
- Trochu děsivé. - Děsivý. Jo, je to děsivý.
- Zůstanete takový, jaký jste? - Jo.
- Zvládnete tu slávu? - Jo.
Ve Studio City je novinový stánek.
Občas jsem tam zaskočil.
Nechodil jsem tam kvůli pornočasopisům,
ale prohlížel jsem si sebe na obálkách.
GQ. US. People. Rolling Stone.
Playgirl. TigerBeat. TV Guide.
Variety. McCall’s. The Star. The Globe.
Seventeen, 16, Mad, Cracked a tak dále.
Odevšad na mě hleděl odraz mé tváře.
Žádný ale nezobrazoval mé skutečné já...
Ať už bylo jakékoli.
BACHA NA LOSY!
Jedna z největších celebrit v historii filmu. Přichází Michael J. Fox.
Michael J. Fox!
Naším hostem je Michael J. Fox.
Necítíte se báječně?
Skvěle. Dopravit sem mou rodinu bylo drahý, ale jsem rád...
Gratuluji. Návrat do budoucnosti stále táhne.
DOKÁŽE TO DVAKRÁT PO SOBĚ?
Ale o víkendu získal konkurenci.
Bude další film s Michaelem J. Foxem úspěšnější?
ŽIVĚ
Nevím.
Popularita Michaela J. Foxe je fenoménem.
119,8 MILIONU $, 8 TÝDNŮ.
Vyřiď Spielbergovi, že na takový závazek nejsem připraven.
V čem je to tajemství?
TAJEMSTVÍ MÉHO ÚSPĚCHU
Tohle je můj...
Chtěl jsem říct, že herectví je můj život.
Novými držiteli Emmy jsou...
NEJLEPŠÍ HEREC V HLAVNÍ ROLI
Nemůžu tomu uvěřit! Skvělý!
Připadám si na výši.
Před vaším jménem se vždycky objevuje „rozkošný“.
Není to po nějakém čase už otravné?
Jo, to píše moje máma.
Vážně?
Michael Fox je roztomilý.
Je roztomilý. Kdykoli bych s ním zašla na rande.
Nechápejte to špatně, fakt jsem si to užíval.
- S kým spíte? - S kým spíte?
Nechtěla jsem se ptát. Je to Shelley. Chtěla jsem...
Zeptala jste se.
Protože...
Pořád to nechápu.
Pořád nechápu, co na mně lidi vidí, ale...
Svý oblíbený pivo bych říkat neměl,
ale je kanadský a na etiketě je jistý zvíře s parožím.
Jednoho rána jsem se podíval z okna a spatřil dodávku plnou piva.
„A je toho daleko víc,“ řekl ten doručovatel.
Měl jsem Ferrari, Range Rover, Jeep Cherokee,
Mercedes 560 SL kabriolet.
Alkohol zdarma a já byl čestným hostem.
Zastavili mě v mým ferrari. Jel jsem do práce.
Ten policajt se sehnul a ptá se:
„Mikeu, jste to vy?“ „Jo.“ „Tohle je silný auto, opatrně.“
Jel jsem po Ventura Blvd. 145 km/h.
Povídá: „Miluju váš seriál.“
„To je vše?“
- Pět kroků vpřed. - Jo.
Pokud se levá noha zasekne, zastav se a znovu se rozejdi.
Já tě zastavovat nebudu, nechám to na tobě.
- Mám strnulá kolena. - Dobře.
- Zvládnu to bez... - Zkus to takhle.
Zapéruj. Došlápni na paty. Otoč se. Až si budeš jistý.
Byla doba,
- kdy jsem se cítil jako král světa. - Golfový postoj.
Hrál jsem jednu roli. Hrál jsem...
A to bylo dost cenné na to, aby to ve mně vzbudilo lítost.
Jak se má Tracy?
Pořád je za mě provdaná.
Život s mladou celebritou, která se rychle proslaví...
Nevíte, co je skutečné.
Lidi číhají v křoví, aby si mě vyfotili v bazénu.
Jdu ulicí a mám čepici, brýle, koukám dolů a schovávám se.
Je to šílený. To není život.
- Velký úkrok doprava. - Ne.
Úkrok doprava. Fajn. Golfový postoj.
Dobře. Na tomhle musíme zapracovat.
Zpomalit tvůj myšlenkový proces.
- Tady to chce ještě práci. - Jo, snažím se.
- Chce to zpomalit. - Jo.
Ano? Takže vztyk a golfový postoj. Na paty.
- Hotovo? - Jo.
Teď čtvrt kroku kolem té stoličky.
Ta diagnóza byla pohroma.
Ale je to tak skutečný.
Když mi paže vyletí nahoru nebo mi cuká v ruce,
je to skutečný. Je to realita.
Otoč se. Až si budeš jistý.
Fajn. Až si budeš jistý.
Nemůžete normálně chodit, dojít si na záchod. Je to skutečný.
Pomalu vpřed.
Krása. Bezva. Vím, že to dokážeš.
- Dokážu. Jen... - Že jo?
Jen mě štve to, že...
- Najednou neovládám pohyb. - Jo.
Ne že bych ztrácel kontrolu.
- Bum a letím... - Takže to...
Ale o tom pořád mluvíme. To je tou tvojí rychlostí.
- Chci to zvládnout. - Jen zpomal, zpomal.
Jsi dostatečně zdatný na to, abys mohl kompenzovat to,
- co se pokazí. - Proč spěchat, když se můžeš courat.
Jo. Vidíš? To bylo lepší.
Mluvit s vámi jako s filmovou hvězdou je jiné než...
No, teď jsem zajímavější.
To je pravda. Změnil se vám kvůli tomu život?
Ani ne. Ne.
- Pro Joan. - Komu?
Joan. J-O-A-N.
Ať rozdává autogramy, nebo spěchá na další interview,
je to součást propagace Michaela J. Foxe a tohoto filmu.
Příbuzní jistě měli obavy, co z něj bude, když ani nedokončil střední.
Navštěvujeme ho, snažíme se s ním strávit nějaký čas,
a doprovázíme ho na akce, kde nás chce mít.
Ale není to...
Šoubyznys nás nijak nesvazuje.
Na zahradě je to jen Mike Fox.
Ne ta hvězda Michael J. Fox, jak ho lidé znají.
Říká, že návštěvy rodného domova ho drží nohama na zemi.
Ti mi neprominou, že se chovám jako kretén.
Ticho.
Dá se říct, že jsem chtěl odjakživa vynikat. Možná už jako malý...
Ne. Odpočítej mi to znovu. Potřebuju...
Pět, čtyři, tři, dva.
Nevím, asi jsem chtěl vždycky vynikat,
i v dětství.
Nešlo mi o vyhrávání...
jako spíš o tu čistou radost ze soutěžení.
Měl jsem pocit, že ve svém nitru...
Ztrácím dynamiku. Můžeme znovu od začátku?
- Rozhodně. - Musím nabrat energii.
Na place Rodinných pout mě přivítali jako marnotratného syna.
Byl jsem přece jen hvězda.
Mikey, připraven?
Teď si říkám, že tamhle to není ono.
- Nevadí ti to? - Ne, jen předěláme
- pár záběrů.
- Kolik? - Třicet osm.
Ani by mě nenapadlo, že se začnu povyšovat.
Procházelo mi i to nejostudnější chování.
Jen se to snažím pochopit. Chci říct, pokud je to...
Pokud vám vadí nějaké konkrétní věci,
ven s nimi, protože jsem zmatený.
Hollywood mě miloval.
Byl jsem slavnej. Byl jsem v kurzu.
Máte za to, že sláva je pevná jako kámen. Není, je z papíru a peří.
Je to iluze.
Ano?
Alex P. Keaton z výboru pro spokojenost druháků.
Gratuluju.
Ne. Promiň. Můžu tu chvilku počkat?
Jo, asi můžeš.
A tak jsem se setkal s Tracy Pollan.
Protože Tracy začínala v divadle, vnesla do toho vyváženost.
Polož to. Nevidíš, že to maluju?
Kontrastovalo to s mým přístupem „hlavně rozesmát“.
Jak tomu říkáš? „Najdi jablko?“
Vysvětlila bych ti abstraktní umění,
ale byla by to jen ztráta času.
Nebyla jste běžnou volbou.
Nebyla jste temperamentní, bezduchá blondýna,
- ani taková ta... - Ano.
- ...rozumbrada. - Ano.
Vlastně mě překvapilo, že mi tu roli dali.
Nevím... Sama sebe bych asi neobsadila.
- Proč to udělali? Co na vás viděli... - Myslím,
že hledali někoho úplně jiného, než je Alex.
A myslím,
že ve mně něco viděli.
Jednoho dne jsme šli na oběd.
Ženy, život, smrt, umění.
Na místa, prosím. Na místa. Pět, čtyři, tři...
Navázali jsme, kde jsme skončili.
Fajn. Připravit, akce.
Něco pro tebe mám.
Fakt?
Měli ve výprodeji Picassa.
Tak jsem ti jednoho koupil.
To je od tebe moc milé.
Při její první replice jsem ucítil česnek.
Byla to příležitost pobavit se na její účet.
„Jejda, mělas k obědu krevety?“
Nejdřív nic neřekla.
Nezměnil se ani její výraz.
Podívala se mi do očí a pomalu řekla:
„To bylo hnusný a drzý, a ty seš totální debil.“
- Ahoj, Ellen. Můžeme vyrazit? - Jo, jdeme.
Fajn.
Jo.
To si nikdo nedovolil.
Tu ženu vůbec nezajímalo, kdo jsem si myslel, že jsem.
Prase zůstane prasetem a je fuk, kolik má na kontě filmů.
Měla pravdu? Byl jsi debil?
Tak trochu jo.
Byl to vtip, ale já ho nepochopil. Nikdo se mnou takhle nevtipkoval.
Ze mě si nikdo neutahoval.
A ona si řekla: „Dloubnu do toho a...
Pod tou maskou seš jen vyděšený kluk
a já tě teď odhalím.“
V té chvíli jsem se do ní zamiloval.
Tak jo.
Ukaž, já to...
Jo.
Tak fajn, to by šlo.
Jen... Tak jo.
Tak jo, dobře. Ukaž...
Fajn.
Tak. Hezky jemně.
Hračka.
Alexi, neznám nikoho jako ty.
Mám pocit, jako bys do mě viděla.
Probudilas ve mně část, kterou...
kterou si nechci připustit, a to mě děsí.
Pak dostala roli ve filmu, co jsem měl točit na Manhattanu.
Trávili jsme spolu čas.
Pověz mi o své práci.
Asi mě to má ohromit, že?
To nemusí.
Z první ruky viděla, jak se mi život převrátil naruby.
Chápala, jakou si to vybírá daň.
Byla by chyba ztratit se uprostřed párty, kterou byl můj život.
- Moje číslo máš, viď? - Jo.
Zavolej mi.
Jo, to bych rád.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
No...
milujeme se.
Řekli jsme to.
Na ničem jiném nezáleží. Je fuk, co se teď stane.
A co se stane?
- Podívej. - Výš.
VŠECHNO NEJ, HOWARDE TJ POLLAN
Je to vtipné... Je to věnováno Normovi, Fredovi nebo tak.
Jo, prodávali to za dolar ve Strandu.
Dali jsme to dohromady... a já byl nešťastnější člověk. Pořád jsem.
Musíš na ně odpovědět. Máš tu spoustu textovek.
- Jo. - Musíš na ně odpovědět.
A musíš odpo... Počkat.
Čím dál lepší.
Máš tu čtyři nezodpovězené zprávy od Aquinnah.
Chtěl jsem včera.
- Odpověz jí. - Jo.
„Dlouho jsme se neviděli,
- mám tě rád a chybíš mi.“ - Těším se.
- „Těším se.“ - Fajn.
Těším se na tebe. Pláž už čeká.
Dobře.
- „Pláž už čeká“? Ne. - Něco takového.
Čekám na tebe na pláži.
Těším se, až půjdeme na pláž... až se mnou půjdeš na pláž.
Těším se, až vyrazíme na pláž.
Popiš mi toho člověka.
Prozření.
- „Těším se na tebe. Mám tě rád.“ - Mám tě rád. Tak.
Působí dojmem, že říká věci bez obalu.
Jo. Bez obalu.
Stojí nohama pevně na zemi, proto je tak upřímná.
Mohl bych být král Anglie a ona by zůstala svá.
Mohl bych být Elvis a ona by zůstala svá.
Mohla bys tam dát trochu tohohle.
- Rozmačkej to. Budu držet misku. - Je to těžký.
- Bolí mě ruka. - Ani ji neudržím.
Když jsem s rodinou, nikdo z nich mě nelituje.
Neříkají: „Chudák.
Soucítím s tebou, je mi tě tak líto.
Jsi světec mezi muži a...“
Tak by mi jen ublížili.
- Můžu ti říct... - Co?
Mluvili jsme o tom.
V mobilu má tak milion nezodpovězených zpráv.
Jo, to jsem prostě já, několikrát...
- Otázky? - Každé dva týdny...
„Jsi v pořádku? Mám tě ráda. Pusu, pusu.“
- A nic. A pak... - Bez odpovědi.
A o týden později mi přijde: „Mám tě rád, doufám, že jsi v pořádku.“
Je to milý, ale tak nahodilý.
Píše: „Snad jsi spokojená se svými rozhodnutími.“
Tak jo, díky.
- Dobrý. - Seš talent, tati.
- Co děláš? - Měl by ses tím živit.
Jsi jako koláček štěstí.
Volím prosté odpovědi. „Ahoj, mám tě rád. Jak to jde?“
- Ale neřekneš to. - Protože to...
- Vyjde to... - Taky...
A když to čtu, říkám si: „Tohle ne.“ A mačkám tlačítka.
- A jsem na čínské stránce. - Jo.
Těhotná měsíc po svatbě a s manželem...
Akce!
Michaele!
...který když nebyl v práci,
většinu času prospal a nebyl jí oporou.
Michaele.
Ti koně se mu líbí.
Pěkná jízda.
- Co rodina? Jaké to je, být otcem? - Je to skvělé.
Všichni tátové jistě vědí, že je to super.
Je to... Můj syn je... Náš syn.
Neodvedl jsem ani půlku práce.
Jde skloubit rodinu a práci? Pořád hodně pracujete.
Michaele!
Bylo to tak bláznivý, že má nevěsta přemýšlela,
do čeho se to sakra uvrtala.
- Chyběl vám loni Michael? - Jo. Je fajn mít ho doma.
- Má mě doma v malé verzi. - Jo, mini verzi Michaela...
Během jednoho roku
se talentovaná 20letá herečka stala matkou, která byla na vše sama.
Jde o to, být spokojený sám se sebou a s rodinou,
mít se rád a milovat své blízké.
Zatímco já mohl pracovat.
Za necelé tři roky jsem natočil pět filmů.
Byl to ale velmi omezený život.
Je to posera.
Život přiživovaný strachem a samotou.
Z herců se nestávají herci, protože překypují sebevědomím.
Brý ráno, pane Eastwoode.
Herec touží strávit co nejvíc času předstíráním, že je někdo jiný.
Podle mě nejseš nic jinýho než zbabělej hajzlík.
U těch z nás, kterým se poštěstilo hrát profesionálně...
Kdo si myslíš, že jsi?
...se ta nejistota ohledně identity jen prohlubuje.
A tebe.
- Hlodá ve vás pochybnost... - Tebe neznám.
...že jste falešní. Pokrytci.
Nesnáším tvý filmy.
Jak vypadá takový typický den v životě Michaela, Tracy a Sama?
Ráno jdu do práce, a když přijdu domů, oni spí.
Asi tak.
Tátovi už asi měsíc nebylo dobře.
„Tátu odvezli do nemocnice.
Už asi měsíc mu nebylo dobře.
Nejdřív mu vypovědělo srdce, pak mu začaly selhávat ledviny.
Ten den v roce 1990 jsem nemohl tušit, že překračuju pomyslný práh.“
Pardon.
Takové věci vás zasáhnou jako... Něčím si procházíte a...
Najednou se stane něco takového a vy...
Jsou to tři věty, a přitom tuna starostí.
A ten práh?
Tím prahem byla dospělost. Tvrdá realita.
Život.
„Prokrista, je to jen tvůj zatracenej prst.“
Ale to byl ten problém. Jako by nebyl můj. Byl někoho jiného.
Ani ta nejparanoidnější myšlenka mě nemohla připravit
na ta dvě slova, kterými mě ten den neurolog zmrazil.
Parkinsonova choroba.
Povídám: „Víte, komu to říkáte, ne?
Mě přece něco takového potkat nemůže.“
JAK POCHOPIT PARKINSONA
PRVNÍ PŘÍZNAKY LÉČBA A PODPORA
Dal mi leták.
Který z těch dvou má nevyléčitelnou nemoc, nebylo jasné. Usmívali se.
Řekl ještě slova jako „progresivní“, „degenerativní“,
„neléčitelná“.
„Prohrajete, tohle prohrajete. Tohle nemůžete vyhrát.“
Stál jsem na ulici a hledal odpověď.
Jako by se můj svět rozpadl.
Měl jsem to čekat.
Byla to obří cena za veškerý můj úspěch.
Sdělil jsem tu zprávu Tracy.
„V nemoci i ve zdraví,“ zašeptala.
Uvolněte hlavu.
Dobře. Sledujte můj prst. Otevřete oči.
Podívejte se sem.
Jo. Nahoru. Dobře.
Dělejte tohle.
Jde vám to. Výborně.
- Máte silný stisk. - Jsem silnej.
- Máte sílu. - Jo.
Oblékal jste se, měl jste naspěch a upadl jste na čelo postele?
- Ano. - Dobře.
Kdy jste si vykloubil to rameno?
- Ve stejné chvíli. - Ano?
Bylo to takové moje období sebepoškozování.
- Provedu vás u nás. - Dobře.
Všechno je to skoro na stejném místě.
Stiskněte mi ruku.
- Jaké to je? - Dobrý.
Bude to dobrý.
- Ano? - Jo.
Nemusíme nic amputovat...
- Ne. Mou hlavu. - Dobře.
- Vaši hlavu? - Jo.
Dobře.
Neznám chytřejšího člověka. Musela se vypořádat se spoustou věcí.
Musí být frustrující nést cizí břemeno.
Je moje, ale sdílí ho se mnou.
Nejen to, bere toho na sebe víc než já.
První dávku si tedy berete ještě v posteli?
- Ne, poté co vstanu. - Potom.
- Někdy s tím rád počká... - Ano.
...když má něco, co potřebuje udělat.
Myslí si, že když počká, bude to účinnější.
Vším si prochází se mnou.
A musela se postarat, aby všechno fungovalo.
Já to prostě musím pociťovat a... žít s tím.
Zvládnu trochu chodit. Takhle.
Ona všechno zařizuje.
- Chodím, zlato. - Ano.
- Dobrá práce. - Jo.
- Tudy? - Ano.
Trochu zpomalte. Dobře.
Upínal jsem se k úniku.
HISTORIE PARKINSONOVY CHOROBY
Že se má diagnóza ukáže být mylná.
ESEJ O OBRNĚ TŘASLAVÉ
ONEMOCNĚNÍ POSTIHUJÍCÍ STARŠÍ JEDINCE
MUŽE VE VĚKU 72 LET
Táhlo mi na 30.
Jak bych mohl mít tuhle nemoc starých lidí?
Mezi příznaky patří svalová ztuhlost,
pomalost, zhoršená pohyblivost a třes,
snížená frekvence mrkání a zhoršená mimika.
Myslel jsem, že má snížená frekvence mrkání a zhoršená mimika značí,
že si jsem před kamerou čím dál jistější. Už tolik nepřehrávám.
Ne, nezlepšoval ses. Jen se zhoršovalo tvé zdraví.
Co byste poradil někomu, kdo touto nemocí také trpí?
Hlavní je být upřímný sám k sobě.
A přichází Johnny.
Moje levá ruka se najednou začala nekontrolovaně klepat.
Jdeme dál. Čeká nás skvělá show. Je tu s námi Michael J. Fox.
Můj doktor mi předepsal léky.
Sinemet si mozek vezme a přemění ho v dopamin,
neuropřenašeč, který pacient s parkinsonem neprodukuje v dostatečném množství.
ŽIVĚ
Jsem rád, že Michael přišel. Má obrovský talent a...
Michael J. Fox.
Ty léky jsem nebral kvůli terapeutickému účinku ani uklidnění.
Mělo to jediný důvod.
- Jo. - Skrýt to.
Nosil jsem je volně po kapsách košil a kalhot.
Jako nějaké lentilky.
Typický třes se projevuje, když je končetina v klidu.
Dařilo se mi ho maskovat tak, že má levá ruka si s něčím hrála.
Den za dnem, nekonečné hodiny.
Neslyším vás, pane.
Venku je nějaký kravál. Zavolám vám později, ano?
Nikdy mě nenapadlo někomu se se svou diagnózou svěřit.
Měl jsem práci.
A hodlal jsem předstírat jakoby nic.
Tohle nemůžete.
Nemůžete je obelhávat a manipulovat jimi. To nedovolím.
Protentokrát z toho vyváznete jen s varováním.
Mám rád typy, co jsou tak chytří, až jim to škodí.
Mistry manipulace, kteří věří, že všemi manipulují,
ale vlastně sami sebe uvádějí do situací, nad nimiž nemají kontrolu.
Měl jsem bravurně zvládnuté užívání léků...
abych byl v ten správný čas na svém maximu.
Potřebuju prášky.
Chceš pauzu?
No, měl jsem to přerušit před deseti minutama. Potřebuju prášky.
- Dvě minutky. - Jo.
Vezmeš si prášek a čekáš. Jaké to je?
Vždycky říkám, že čekám na autobus.
„Co děláš?“ „Čekám na autobus.“ Je jasný, co tím myslím.
Jo, už to zabírá. Je to fajn.
Dneska to má rychlý nástup.
Pořád trochu huhňám, ale cítím se dobře.
Cítím se v klidu.
- Pořád čekáš, nebo jedeš? - Ne, už jedu. Házím peníze do té věci.
Je to úleva. Jako bych se zase formoval do svého já.
Jako bych... Jako bych byl zase sám sebou.
POSLÍČEK
Točíme.
Připravit.
Bolelo mě tělo.
Točíme.
Křivil jsem se v různě nepohodlných pozicích,
abych skryl ten třes.
Klapka.
Pusť to znovu.
Vidím „R-E-C“.
To je „přehrát“.
Neměl jsem chuť k jídlu.
To byla má výmluva, abych nemusel večeřet s rodinou.
Bál jsem na tu nemoc myslet, abych neuspíšil její nástup.
Pil jsem, abych jí utekl.
Abych unikl své situaci.
Schovával jsem lahve. V garáži jsem měl celou zásobu.
Otevřel jsem dvě lahve vína
a Tracy si myslela, že jsme vypili jednu. Já vypil i druhou.
Před posledním záběrem jsem si dával margaritu.
Jacka s ledem, prosím.
Poslíček s Michaelem J. Foxem začíná skvěle,
ale pak slábne. Palec dolů.
O tom žádná. Za mě rozhodně palec dolů.
Začalo se to vymykat.
Život s Mikeym je o ničem.
Přemýšlel jsem, proč Michael J. Fox působí v mnoha velkých scénách strnule.
A je tu další film, co ztrácí svůj směr.
Hamouni.
Michael spadl do pasti.
FOX VE SLEPÉ ULIČCE?
Chtějí hrát sympatické postavy.
- Proč ne zlé? - Souhlas.
Za nenávistné postavy vás lidi budou milovat.
Nicky!
Je to blbost, Angie. Je to blbost.
Další velkorozpočtová zbytečná hovadina, na kterou se rychle zapomene.
Byl jsem mrzutý a naštvaný.
Jednou mě v obchodě předběhl nějaký chlápek.
Povídám: „Jsem snad neviditelnej?“
A on: „Jo, to jste.“
Vzal jsem ho za límec a řekl: „Naser si. Půjdeme ven a urazím ti hlavu.
Nic mi dneska neudělá větší radost než ti urazit hlavu.“
Stáhl se. Pak všichni zbledli a odešli. Řekl jsem: „Taky to umím.“
Nevěděl jsem, co se děje a co přijde.
Co si tak dát čtyři sklenky vína a možná jednoho panáka?
- Byl jsi alkoholik? - Jo, rozhodně.
Ale vydržel jsem 30 let bez alkoholu.
Co je motivem takového chování?
Motivem je strach.
To noční flámování tomu dodalo na naléhavosti.
Když hlásili konec natáčení, pili jsme už třetí margaritu.
Ach bože.
Viděl jsem chodidla. Tracyina chodidla.
Byla obutá. Kruci. Kolik je hodin?
Nezaznamenal jsem žádnou zlost.
Přijala můj neutěšený stav s nezájmem.
„Tohle chceš?“ zeptala se.
„Tímhle chceš být?“
Michaele, Tracy, sem.
Nikdy předtím jsem se tolik nebál.
Tracy. Tracy!
Tracy!
Vana byla mým útočištěm.
Den po dni, několik hodin v kuse.
Chtěl jsem nechat hlavu ponořenou pod vodou.
Potřeboval jsem trpět. Jít co nejhlouběji.
Slyšel jsem jen tlumené šplouchání své třesoucí se ruky.
Ačkoli mě alkohol dostal na dno,
abstinence byla ještě horší.
Už jsem před sebou nemohl utéct.
První roky abstinence byly jako boj na ostří nože.
Co bylo tím nožem?
Pravda.
Pravda. Nestavěl jsem se k věcem čelem.
VÍTEJTE NA ZEMI
Chtěl jsem se všemu vyhnout.
Chtěl jsem se přesunout jinam, dělat něco jiného.
Točil jsem filmy v jiných koutech světa.
Doma nelze předstírat, že nemáte parkinsona...
protože jste tam s ním.
Když jsem jinde a s jinými lidmi...
kteří nevědí, že tuhle nemoc mám, pak ji nemám.
Ale Tracy prožívala těžké časy a už jí docházely síly.
06:35 16. BŘEZNA 1996
Teď jsme totiž měli dvojčata.
Aquinnah a Schuyler.
Vrátil jsem se k rodině.
Sam byl rád, ale zlobil se na mě.
06:55 4. ČERVENCE 1996
Zkusím...
Už je čas.
Tak co teď?
- Doleva. - Kymácí se.
To zvládneš. Ty to zvládneš. Jde ti to.
Jedeš. Jedeš sama. Jeď. Nezastavuj.
Došel jsem k rozhodnutí.
VŠICHNI STAROSTOVI MUŽI STUDENÝ ZAČÁTEK
„PILOTNÍ DÍL“
Vrátil jsem se k seriálu.
SCÉNÁŘ
Nic se nevyrovná tomu pocitu, kdy vkročíte na plac,
vyslovíte repliku a všichni se začnou smát.
Když už Daily News tvrdí, že jsme spolu byli na večeři,
měli bychom to udělat.
Víš, podle Postu spolu spíme.
- Máš rating popularity? - Tady, Mikeu.
Recenze nešetřily chválou a ratingy předpovídaly dlouhodobý úspěch.
13:28 27. ÚNORA 1996
Rozvrh natáčení vyhovoval rytmu mé rodiny.
Schuyler, pojď ke mně.
Všechno bylo téměř dokonalé.
Síla přesvědčování.
Přimět lidi uvěřit, čemu chci.
To dělám. Je to můj dar.
Byl jsi úžasný.
Jo, díky.
Byla zábava předstírat.
- Je starosta připravený mluvit o stávce? - Ani jsem nespal.
Fajn. Začneme dřív, než bylo v plánu.
Stres z natáčení týdenní show před studiovým publikem
příznaky mé nemoci zhoršoval.
Moje levá paže se třásla tak silně,
že to ovlivňovalo celé tělo.
Svíjel jsem se. Ležel jsem na zemi v křeči a čekal,
zatímco diváci čekali, až nastoupím.
Nejen že jsem slyšel, jak šoupají nohama, cítil jsem to.
Prosím, přisedněte si.
Celou dobu jsem propočítával.
Kdy naposledy jsem si vzal prášek? Kdy přestane účinkovat?
Když mě tělo varovalo uprostřed čtyř až pětiminutové scény,
nedokázal jsem své příznaky nijak odvrátit.
Frede, Joe, rád vás vidím. Jako vždy. Přemýšlel jsem...
A i tak to stále věděla jen moje rodina.
Žiju ve lži.
Takhle už to dál nejde. Musí to přestat.
Začínáš cítit, jak se na tebe lidé dívají,
jak na tebe zírají a soudí tě,
vidí až do hloubi tvé duše.
- Připravit. - Kamery.
VŠICHNI STAROSTOVI MUŽI
Můžeme, Michaele.
- Tak co? - Dobrý. Můžeme.
Nejhorší jsou ta omezení
a to uvěznění bez šance dostat se z toho ven.
Občas se zdálo, že cesty ven není.
KAŽDOU STŘEDU VE 20:00
Stěny zdobily díry o velikosti pěsti.
Jste jen tak nemocní jako vaše tajemství.
Pokud se cítíš jistě, můžeš se pustit.
Pokud ne, zkus uvolnit tlak z pravé ruky.
Dobře. Jsem tu.
Fajn. Pravou nohou ukroč vpravo.
Víc. Tak.
- Co se stalo? - Vydržíš?
Zase jsem se zranil.
Zakopl jsem o koberec a zlomil si ruku.
Dali mi do ní hřeby.
Kolem těch hřebů se to zanítilo
a pak už by to spravila jen amputace prstu.
Pak jsem si zlomil paži.
Lidi z mého okolí říkali, že musím být opatrný.
Tohle není o opatrnosti.
Prostě... To se stává.
S parkinsonem pořád o něco zakopáváte.
Zkus se víc napřímit.
To je ono.
- Výborně. - Mikey nebude sedět v koutě.
Když mluvíš o těchto ošklivých věcech,
všiml jsem si, že to nakousneš a pak od toho utečeš.
Opatrně na pravou ruku.
Jo. No jo.
- Dobře. Posaď se. - Dobrý.
- Chceš... Určitě? - Jo.
- Nemůžu použít svou... - Tak.
Vidíš? Pořád máš pevný střed. Šikmé svaly zabírají.
- Jo. - Fajn. Jak se cítíš?
Dobře.
Mluvili jsme spolu několik hodin.
Vůbec ses nezmínil, že máš bolesti.
- Mám bolesti. - Ano?
Mám silné bolesti.
Pět, čtyři, tři, dva, jedna. A uvolnit.
- Fakt to bolí. - Rameno? Tady?
Každý třes je jako seismická vlna.
- Posadíš se? - Jo.
Na židli?
- Cokoli, jen ne tohle. - Fajn.
Proč jsi to neřekl...
- Mluvíme tu... - Nepřišla na to řeč.
...upřímně. Proč jsi to neřekl?
Nepřišla na to řeč. Přece s tím nezačnu.
Dobře. Neupadni.
Žádné nárazy. Fajn.
Dobrý.
- Chci se cítit líp. - Jo.
A přijde mi, že vidím jasně,
co pro to musím udělat.
Ale je tu ten Michael J. Fox.
Prý lidem dodávám kuráž, aby dělali věci, na které by si netroufli.
To je ten nejlepší pocit, jaký můžete mít.
Je to velká odpovědnost.
- Nechci to zvorat. - Jo.
Je v pořádku, když občas nebudeš Michael J. Fox.
Michael J. Fox tajil něco velmi osobního.
Týká se to jeho zdraví.
Veřejně se přiznal, že trpí Parkinsonovou chorobou.
Oblíbený herec Michael J. Fox
veřejně oznámil, že bojuje s Parkinsonovou chorobou.
...šokoval zábavní průmysl. Bojuje s Parkinsonovou chorobou.
...už sedm let.
Michaele, celý týden slyšíme,
že máte těžké onemocnění,
které vás ohrožuje na životě a nutí vás bojovat.
Cítíte teď úlevu?
Bože, co jsem to udělal?
Jaká je jeho prognóza?
Do deseti let těžká postižení.
Potíže s rovnováhou a pády.
Čeká ho náročná cesta.
JEHO ŽIVOTNÍ BOJ
Obáváte se, že na vás teď diváci budou pohlížet jinak?
Poprvé od zveřejnění diagnózy vystoupím před studiovým publikem.
Měl jsem strach, že mě zavrhnou, že to nepochopí
a už pro ně nebudu zábavný.
Musel jsem jen doufat, že mě přijmou.
- Můžeme. - Kamery.
- Klapka. - Akce.
Zase spolu, pane Bonde.
Tak.
A máš to, Bobo Fischere.
Já to věděl.
Odvážný tah.
Dostalo se mi vřelé reakce.
To byla špatná volba.
Šach mat.
Je to jako neochvějná láska.
Nemáš pocit, že tvýmu tátovi je 90, nebo...
Necítím se na 90, ale... Občas se na mě rozzlobíš.
Pořád říkáte: „Buď opatrný.“
Jsem opatrný. Proč bych neměl být?
Nikdo si nemyslí, že ti na opatrnosti nesejde.
Jde o to, že to možná není...
- První věc... - Není to pro tebe priorita.
Takže...
Jen musím mít jistotu, víš? A radši bych...
Fajn, že mi rozumíš, ale byl bych radši, kdybys nepadal.
- Dělám na tom. - Jo.
Vidím se a říkám si: „Mám parkinsona.“
Jak s tím chci žít?
Pokud se s tou nemocí nesmířím,
pokud si ráno po probuzení neřeknu, že je to skutečný,
tak se přes to nepřenesu.
Tohle je poprvé, co mám možnost s vámi mluvit
od vaší tiskové konference.
- Oznámil jste... - Ano.
...že máte parkinsona.
- Jo. - Myslím, že lidé...
No, jak se vám od té doby vede?
- Jaké byly reakce? - Daří se mi stejně. Žádná změna.
- Pořád ho mám. - Jo?
Po mnoha letech utajování příznaků jsem se mohl uvolnit.
Trpím onemocněním, které mě nutí dělat tohle
a tohle a...
A sakra.
Když se na mě díváte dost dlouho, zvyknete si.
Došlo mi, že nemusím dělat nic jiného než být sám sebou.
Když to přeženu s léky, začnu se kymácet. Tak trochu jako Axl Rose.
Při pohledu na mě si v duchu musíte broukat „Paradise City“.
Byl jsem to pořád já. Jen s parkinsonem.
Prokrista.
- Co sakra děláte? - Utěrku?
To jste protřepal naschvál?
To parkinson.
Někteří mou diagnózu vnímali jako konec.
Ale pro mě to byl spíš začátek.
Michael Fox žádal Kongres
o navýšení financí na výzkum Parkinsonovy choroby.
„Chci vám říct, že zavedení úspěšného výzkumného programu
není žádná věda.
Jde hlavně o zdravý rozum a vůli dovést věci do konce. Děkuji.“
Výborně.
O tomhle jsem jen snil, že to jednou řeknu.
„Jo, jsi vyšší než já. Přepereš mě.
Ale jednu ti vrazím a bude tě to bolet.“
A ten moment jsem znal.
Muhammad Ali a Michael Fox se připojili k názoru,
že peníze jsou zoufale potřeba.
Chtěl jsem na světě něco změnit, ne se stáhnout do ústraní.
Musel jsem světu něco vrátit.
Lomcuje mnou radost, a to není dvojsmysl...
že tu dnes můžu být...
Foxova nadace změnila vědeckou filantropii,
zmobilizovala komunitu a vybrala téměř dvě miliardy dolarů.
VĚDU BERU OSOBNĚ
Deset let po odhalení mé diagnózy se narodila Esmé.
Ahoj, já...
Běž dát tatínkovi pusinku.
- Hele. - Co to dělá?
Koukni na tátu.
Děti jsou nejlepší. Řeknou jen: „Můžeš se už zastavit?“
To věřím.
Já na to: „Pokusím se, zlato.“
15. ÚNORA 2000 15:12
ŠŤASTNÉ 5. NAROZENINY
- Ne. - Zamilovaní.
- Ne. Tak... - Letí.
- Tančí. - Dobře.
- Nechcete si vyměnit týmy... - Ale co...
...protože my vyhráváme?
Týmy jsou dobré, ale...
- Tohle mi nejde. - Za to můžu já.
Napadlo mě... Jo.
Vidíš to?
- Jo. - Zvládneš to?
Ty.
- Už jsi to uhodla? - Jo.
Mám jen „já“.
Byl jsem to já?
Já, ne ty.
Ne „Michael J. Fox“.
Odjakživa jsem byl v pohybu.
Asi proto, že jsem malý.
Hýbu se pořád a vždycky jsem spoléhal na to,
nejen že se dostanu z místa na místo,
ale že se během toho budu moct vyjádřit a být sám sebou.
Ale zjistil jsem, že jsem se nedokázal v životě zklidnit.
Nedokázal jsem vnímat přítomnost.
Až do chvíle, kdy mě potkalo tohle.
Díky tomu si vážím každého okamžiku. Procitl jsem.
Tak.
NA MOTIVY KNIH OD MICHAELA J. FOXE
STILL: PŘÍBĚH MICHAELA J. FOXE
Překlad titulků: Petra Kabeláčová