Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Флорида, 1990 г.
Събудих се със зверски махмурлук.
С лявата длан се опитах да заслоня очи от светлината.
Молец изпърха с крила по дясната ми буза.
Поставих длан пред лицето си,
за да отпратя гадинката с удар на пръстите.
Тогава забелязах кутрето.
Имаше собствен живот.
"За бога! Това си е пръстът ти."
Да, но не беше моят.
Мамка му. Беше чужд.
Травма на главата?
Събитията от предишната нощ плуваха в мъгла.
Уди Харелсън беше в бара, може пак да сме си спретнали пиянски двубой.
Но нямах спомен за подобно меле.
Помня, че бодигардът трябваше да ме опре на вратата,
за да отключи апартамента ми.
Нямах нищо подуто.
Тук са най-популярните звезди.
Победител е Майкъл Фокс.
Противно на логиката...
- Не мърдай. - ...разяждаше ме страх
и се чувствах несигурен.
Потрепването беше послание...
...от бъдещето.
Сега е модно да се разказва от първо лице.
Лишеният от оптимизъм вариант е:
"Фокс има инвалидизиращо заболяване и то го съсипва."
Пълна скука.
Косата ми се начупи, когато навърших 49 г. Никога преди не е била чуплива.
Една сутрин се събудих къдрав.
- Готино е. - Мога да й сложа гел.
Да я скрия с шапка.
Много се впрягам как ще изглеждам във филма.
Това си ти.
Погледни насам. Това е.
Идвам.
Какво да ви кажа? Това е положението.
Здрасти.
- Как я караш? - Добре.
Виж ме.
- Как върви до момента? - До момента?
Върви успешно.
Хората знаят за Паркинсона, но като те видят как ходиш, се сепват.
Така е.
Спри да си починеш.
Точно така.
Походката ми стряска хората.
Виж.
Но няма да се крия.
Здрасти.
Пък вие ме възприемайте както щете. И да ме окайвате, все ми е тая.
Не съм за окайване. Живея си живота.
Здрасти.
Полека.
Издръжливо копеле съм. Като хлебарка. Видял съм какво ли не.
Хлебарката няма убиване.
Полека, внимателно. Така. Чудесно.
- Здрасти, как е? - Здрасти.
Добре. Почивка.
Г-н Фокс!
Това е то.
- Как сте? - Добре. Благодаря.
- Радвам се, че се видяхме. - Да! Свят ми се зави!
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Преди Паркинсона какво означаваше да си неподвижен?
Нямам представа. Не се спирах.
Няма да се преструвам, че помня какъв съм бил на две.
Дребосък, тежък колкото мокра хавлия, скоклив като живак.
Веднъж съм се изнизал през задната врата, но не за да избягам.
Не съм разбрал, че нататък не може.
След минути звъннал шефът на сладкарницата, смаян и весел.
"Синът ви е тук."
Мама едва ли е повярвала на ушите си, че съм духнал.
"Дайте му бонбон, мъжът ми ще го прибере и ще ви плати."
"Той има пари.
Доста пари всъщност."
Като малък не ме свърташе на едно място.
Житейска ирония.
Не се спирах, докато буквално...
...не спрях.
Когато се роди сестра ми, не ревнувах.
Повече народ - по-весело!
Но навърших шест, тя - три, а бяхме еднакви на ръст.
Ясно си спомням, че питаха дали сме близнаци.
Като кажех, че съм с три години по-голям, лицата се издължаваха.
Усетих, че очакваха да съм по-голям. Това беше нещо ново.
Не го можех това "по-голям".
НА ДЕСЕТ
Бях най-нисък в класа.
В отбора по хокей всички бяха по-високи.
Все мен пращаха за шайбата.
НА ЕДИНАЙСЕТ
И често ядях бой - нали бях дребният.
НА ДВАНАЙСЕТ
Затваряха ме в шкафчетата.
НА ШЕСТНАЙСЕТ
Големите те нарочват, после те спукват от бой.
Разчитах на умението си да бягам от разни тормозници.
Когато изглеждаше, че губя почва под краката, се намери опора.
ТЕАТРАЛЕН СЪСТАВ
Театралният състав.
Там бяха момичетата.
- Веднъж играх Румпелщилцхен. - Играл си Румпелщилцхен?
- Изглеждал си 5 г. по-малък. - Да, бях малко елфче.
- Бях сладък, после станах елф. Сладък елф. - Сладък елф.
- Попаднал си където трябва. - Там човек може да е всичко.
Но ако питате татко, бях заблуден.
Беше прагматичен човек, готов да ни пази от романтични фантазии.
Като момче е имал мечти, но успешно са му ги избили от главата.
Беше насъбрал гняв.
Сгърчеше ли устна, следваше изригване. Беше ясно, че здравата съм загазил.
МАЙК ФОКС, УЧИЛИЩЕ "ЕДМЪНДС"
Обаждане от директора влечеше сурово наказание от татко.
БЕЗ ДОМАШНО НИКАКВА САМОДИСЦИПЛИНА
И той роптаеше: "Мътните го взели".
Все повече се отдавах на пушене и пиене. Редовно предизвиквах ПТП-та.
Съсипвах колите на татко.
- Той те е смятал за неудачник. - Нещо такова.
Нагласил си се.
Страхотни обувки. Имам шансове.
Когато бях на 16 г., театралният педагог ми подаде вестник.
Каза, че търсели 12-годишен с талант и нямало да намерят по-добър от мен.
Лио, ще се проваля! Всички ще са ме зяпнали.
Идвай да те гримираме.
Хлапе, ще се прочуеш!
- До петък трябва да порасна с 2 см. - Получих ролята без проблем.
- За баскетболен отбор? - Не, за Пени Монтгомъри.
Да мога да виждам лицето й отблизо.
Според кастинг директора имах предимство.
Продуцентите в САЩ потривали ръце за актьор, годен да играе дете.
Това значеше да ида в Холивуд и да зарежа гимназията.
Изглеждаше немислимо.
Татко: "Убеден ли си, че това искаш?". Аз: "Напълно".
"Напълно сигурен?" "Напълно."
Тогава татко ме шашна.
"Ако ще сечеш дърва, трябва да идеш в гората."
Явно е вярвал в теб.
Да.
Татко прие да финансира начинанието и плати пътуването с карта.
Все си мислех за това колко напреднаха отношенията ни с татко.
Каза, че ще ме кара на интервютата и после ще ги обсъждаме.
Така ми показваше, че отговорността си е моя.
Ало?
Не, чудесно.
Винаги стигах до втори кръг, получих и три предложения.
"Хванал си бог за шлифера," казваше татко. "Само не пускай!"
Държах студио в бедния район на Бевърли Хилс.
Най-красивата къща, която съм виждала!
Аз просто се радвам, че дойде с мен вкъщи.
Жилището беше пет на четири, имаше дюшек, котлон,
кукленска баня и една мивка за всички нужди.
Миех си косата с веро, чиниите - с шампоан.
Прекарах страхотна вечер.
За храната разчитах на експерта Роналд Макдоналд.
- Сами ли сме? - Сами?
Питам да не би съпругът ти да е наоколо.
Към пролетта на 1982 г. обаче положението не беше цветущо.
Какво става тук?
Успокойте се. Ще преслушам гърдите ви.
Това някаква шега ли е?
Продължавах да получавам роли, но хонорарите не стигаха доникъде.
За агента ми отиваха 10%.
Заплатата.
Но плащах и на фотограф, журналист, адвокат.
- Чекът е за 1,25 долара. - Е, и?
Има някаква грешка! Съсипах се от бачкане! Не е честно.
Съсипах се от бачкане!
Вече разпродавах. Продадох секционния си диван на части.
Бях на проби за няколко филма. Най-известен е "Обикновени хора".
Четенето ми не впечатли Робърт Редфорд. На прослушването си чистеше зъбите.
Защо изобщо са дошли?
Имаше толкова сухи откази, че дори не успявах да реагирам.
Не слушай хора, които не са наясно какво говорят.
Парите свършваха.
Останал си почти без пари.
"Останал почти без пари" е добре. Нямах никакви пари.
Крадях дози конфитюр в закусвалните, онези, малките опаковки.
- За да ям нещо. - Стига бе.
Намирах дребни монети и преживявах ден за ден.
Реших, че трябва да се махна оттам. Нямах пари.
Не си бях платил данъците, наема, бяха ми спрели телефона.
До летището можех да ида само пеш.
На какво се надяваше?
Брат ми беше бригадир на обект, мислех да се цаня събирач на пирони.
Но още имах чип и стол.
Какво?
Покерджийски жаргон: докато имаш чип и стол до масата, все още си в играта.
Имах последна възможност.
"Стига си ме врънкал да го взема",
казал продуцентът Голдбърг на кастинг директора на ситкома.
Не ни трябва човек, който не е смешен, не внася нищо комично.
"Няма да си променя мнението. Той не става."
Всички сме единодушни, че Алекс е истински експерт,
редактор е на вестник, но е и дълбоко съпричастен.
СЕМЕЙНИ ВРЪЗКИ
"Наясно съм какво искам. И то не е Майкъл Фокс да играе Алекс Кийтън."
Не! Искам тази роля. Тя ми е нужна. И мога да я изиграя.
Където и да ида, все нещо куца -
или съм твърде млад, или стар, нисък, висок... А мога да изиграя всичко.
Да изглеждам по-стар, по-висок - всичко мога.
- Започваме. Готови? - Пет, четири, три, две.
Момент. Сценарият ми се разхвърча.
- Къде е това? - Горе на 11-а.
"Първи ден на детска! Не може да закъснява, това ще съсипе живота му."
"Мал е права, това е моята Алма матер, там съм легенда!"
Ето че те се разсмяха.
Беше като същинска лавина от възторг.
"И аз имам."
Никое пиене, никоя дрога или жена -
нищо не може да се мери с момента, когато, на 22 г., след 3 г. борба за роля, успях.
"Добре, добре!"
Избухваш в смях.
Някак налучках пътя, намерих неочакван начин да общувам с вас,
на който не може да не реагирате звучно.
"Сериозно?"
Смехът идва отвътре. Съвсем чистосърдечно.
Голдбърг се облегна на стола си и каза: "Защо чак сега разбирам за него?"
Яко!
Говорех от телефонна кабина пред "Пайъниър Чикън"
и агентът ми спрягаше 7-цифрен хонорар,
а аз гледах менюто и си мечтаех да имам 1,99 долара, за да си купя крилца.
Договорът не можеше да бъде финализиран,
защото програмният шеф на Ен Би Си, геният Брандън Тартикоф,
беше твърдо против да играя Алекс Кийтън.
Това момче има опит и разсмива хората,
но едва ли някога ще брандират кутии за обяд с него.
Лесно можеха да ме разкарат и сменят с някого.
Споровете продължиха чак до снимките на пилотния епизод.
СЕМЕЙНИ ВРЪЗКИ
Добре дошли в "Семейни връзки". Анди, готови ли сме?
Събитията през следващия час решаваха съдбата ми.
Момчетата ще намалят осветлението.
МАЙКЪЛ ФОКС
Пускайте запис.
Пол, първият кадър. Успешно шоу!
Започваме. Готови сме. Снимаме.
За кого да му предам?
Кимбърли Блантън.
Още при първата импровизация...
...имах чувството, че публиката долови колко съм отчаян.
Извинявай, наложи се да отворя лично. Портиерът е в почивка.
Ако Кимбърли не харесва семейството ти каквото е,
май не си струва да се занимаваш с нея.
Така ли ще носиш косата си, или вързана?
Майкъл Джей Фокс!
В онзи момент усетих, че пътят нататък е отворен.
Мамо, какво правиш?
По правило в центъра на ситкома са родителите.
Без банани, мамо.
Но ето че Америка се влюби в сина.
Да застане до Майкъл и готово. Така правете.
Ще се оправи.
Той играе великолепно.
Тънкият му усет за момента ни смайва.
Ако един мъж има чувство за хумор, за мен е неустоимо секси.
Свещеник и равин влизат в стая...
- Кога разбра, че обичаш да разсмиваш? - Бях дребно дете.
За такива изборът е или да разсмиват, или да се бият.
Ако успееш да разсмееш здравеняка, преди да е побеснял, ще ти се размине.
- Подай. - Алекс, признай си. Ти си нещо специално.
Добре де...
Не искам да се караме.
Г-н Фокс, ми изпрати тази кутия за обяд.
С топло посвещение: "Брандън, с обич, Майкъл Джей Фокс".
ИСКАХА ДА СЛОЖА И СВРАКА, НО...
На моменти познавам по лицето ти,
че в ума ти се върти страхотна шега, но не можеш да я изречеш.
Това е адски гадно. Не се търпи.
Когато вече наистина ми трябва допамин,
когато дозата се изчерпва, както е и сега,
аз замръзвам, тялото ми замира, лицето ми замира.
Като маска е. Паркинсонова маска.
Трябва да положа усилие,
да се мъча, за да се усмихна, да имам изражение.
Придава ми нещо като безизразност.
- Коя е мимиката ти за неподправен възторг? - Ето я.
- С това си изкараше хляба. - Да.
- Добре. Загря ли? Зави ли ти се свят? - Все едно съм куку.
Ще почетем от книгата ти.
"Когато татко се пенсионира от армията..."
Изправи се малко.
Защо разказваш историята сега?
"Като бях малък, всичко ми се удаваше лесно.
Четях дебели книги от кора до кора."
Светът ми се свива.
Обичам ума си, зигзагите на мисълта. И не искам да бъда лишен от това.
"Като малък всичко ми се удаваше лесно."
Ще настъпи ли момент, може и да е след 20 години,
да не можеш да разкажеш историята си?
Ако тогава още съм жив,
или ще бъда излекуван, или ще съм консервиран.
"Поглъщах обяда си през сламка...
...с пластове каучукова пяна по лицето, облепен с козина на як." Това вече е...
- Кой го е писал? - Някой кретен.
Беше нискобюджетен филм.
Наблизо работеха професионалисти.
Какво ли снимаха?
Оказа се, че е новият филм на Земекис и Спилбърг. Кой участва?
Криспин Глоувър.
Жегна ме, че онзи Криспин Лудия играе във филм на Спилбърг,
а аз съм...
Сбутан във второкласен филм за върколаци.
СЕМЕЙНИ ВРЪЗКИ
Малко след коледните празници
Голдбърг ме извика в кабинета си.
Трябвало да ми признае нещо.
"Преди началото на сезона Стивън ми изпрати сценарий."
Като каза Стивън, разбрах, че е Спилбърг.
Г-Н ГОЛДБЪРГ, "СЕМЕЙНИ ВРЪЗКИ"
"Искаше те за главната роля.
Питаха може ли да те пусна от сериала.
Не ти казах тогава, защото нямаше начин.
ИНТЕРИОР: ГАРАЖ, ПРЕЗ ДЕНЯ
ЕДЪР ПЛАН
ТИКТАКАНЕ
В КАДЪР - ОЩЕ ЧАСОВНИЦИ
Започнали снимки с Ерик Столц, но се оказал неподходящ за ролята.
МАРАТОНКИ НАЙКИ
НА ПОДА ПАДА СКЕЙТБОРД
Ще излезе солено, но ще презаснемат ролята."
РЪКА ОТВАРЯ ВРАТА
Зави ми се свят.
ШУМНА ЕКСПЛОЗИЯ
Нещо друго?
"Никакво отсъствие от сериала."
Споразумяхме се.
Един шофьор ме вземаше в 9,30 ч. и ме откарваше в "Парамаунт".
Цял ден снимахме "Семейни връзки".
Здрасти, как е?
Ще успееш ли с двете работи?
За мен е.
В 18 ч. друг шофьор идваше да ме вземе
и откара до съответното място за снимките вечерта.
ЗАВРЪЩАНЕ В БЪДЕЩЕТО
Чакай малко, Док.
Да не би да казваш, че си конструирал машина на времето от "Делориън"?
Снимахме до изгрев слънце.
Влизах в някой от бусовете на продукцията с одеяло и възглавница
и трети шофьор ме откарваше у дома.
Поспивах два-три часа.
И ето че шофьор No1 пак изникваше в жилището ми,
влизаше с ключ, даден от мен, слагаше кафето
и пускаше душа.
Въртележката започваше отначало.
- Здрасти, здрасти. - Закъсня с час.
- Как е на новата работа? - Страхотно. Нямам оплаквания!
Идват за мен. Явно ще подраним.
Момчета и момичета.
За три месеца и половина се разкъсвах между филма и сериала.
Обърквах се на коя площадка съм.
Не бях сигурен изобщо кой съм.
Вече две седмици работиш и денем, и вечер.
Как да очакваш нещо хубаво?
- Как си? - Добре, ти?
Добре. Изморен.
- От какво е? - Фраснах си главата.
Крачех много бързо и паднах върху някаква мебел.
Аз не се блъснах в нея, а си фраснах лицето.
За момент останах на пода, реших, че съм се размазал.
След това започна да посинява, и двете очи посиняха.
От тази страна беше наситено. Снимаха ме.
Казаха, че всички костици на бузата и очната кухина са потрошени.
Насрочиха операция и оправиха положението. Поставиха щифтове тук и тук.
Имаш щифтове?
Да. Размазах си физиономията. Случва ми се.
Правя го. Падането е неотменна част.
- Това е то. - Паркинсонът и гравитацията.
Гравитацията действа. И за моята височина.
Готови сме.
Моята история, втори дубъл.
Мамка му. Главата ми!
Къде съм?
Ало?
- Майк, гледахме филма. - Кой филм?
"Твоя. "Завръщане в бъдещето".
Това беше агентът ми.
Съжалявам, Пийт. Издъних се.
Дори това да бе началото на края, преживяното си струваше.
Аз съм Роджър Ебърт, критик в "Чикаго Сън-Таймс".
Аз съм Джийн Съскъл, критик от "Чикаго Трибюн".
"Завръщане в бъдещето". Мразя този жанр.
Връщаш се в миналото, но не можеш да промениш нищо,
защото това ще значи, че бъдещето, показано в началото, е лъжа.
Но "Завръщане в бъдещето" решава този казус.
И го прави възхитително!
Това е любимият ми филм от летния сезон.
А изпълнението на Майкъл Джей Фокс е за награда.
Оказа се, че е едва началото.
СПИЛБЪРГ "ЗАВРЪЩАНЕ В БЪДЕЩЕТО"
ЗАВРЪЩАНЕ В БЪДЕЩЕТО
Как понасяш първите отзиви?
Спряга се "зрелищно".
Чак се плаша.
- Ще те промени ли това? - Не.
- Ще го понесеш ли? - Да.
В предишния квартал имаше павилион. Отбивах се от време на време.
Не за да хвърля по едно око на "Хъстлър" и "Джъгс", а да се видя по кориците.
"ДЖ.К.", "Ъс", "Пийпъл", "Ролинг Стоун".
"Плейгърл", "Тайгър Бийт", "ТВ Гайд". "Варайъти", "Макколс", "Стар", "Глоуб".
"Севънтийн", "16", "Мад", "Кракд" и още, и още.
Накъдето да се обърнех - мои изображения. И нито едно не показваше истинското ми аз.
Каквото и да бе то.
ЛОСЪТ НАПУСНА ЛЕСА! МАЙКЪЛ ДЖЕЙ ФОКС
По-прочут в този бизнес няма накъде - самият Майкъл Джей Фокс!
Майкъл Джей Фокс!
Тази вечер ни гостува Майкъл Джей Фокс.
Не се ли чувстваш на върха?
Яко е. Самолетните билети за родата излязоха солено, но...
Поздравления. "Завръщане в бъдещето" още е No1.
ЩЕ ПОВТОРИ ЛИ УСПЕХА?
Но този уикенд излиза конкурент.
Друг твой филм. Ще пожъне ли по-голям успех?
НА ЖИВО ОТ ЕЛ ЕЙ
Не знам.
Популярността на Майкъл Джей Фокс е феномен.
"ЗАВРЪЩАНЕ В БЪДЕЩЕТО" 8 СЕДМИЦИ, 119,8 МЛН.
Предай на Спилбърг, че не съм готов да се отдам на това.
Каква е тайната на твоя успех?
Щях да кажа, че актьорството е моя съдба.
Награди "Еми" получиха...
НАЙ-ДОБЪР КОМЕДИЕН АКТЬОР
Не мога да повярвам! Яко!
Чувствам се великан!
За името ти вече е залепен етикет - "неустоим".
С времето не става ли дразнещо?
Статиите ги пише майка ми.
Майкъл Фокс е сладурче.
Фокс е голям сладур. Няма да му откажа среща!
Не ме разбирайте криво - живеех си царски!
С кого спиш?
- Нямаше да те питам, но Шели започна... - Но ме попита.
И досега не разбирам.
И досега не разбирам какво виждат хората.
Имам любима бира. Разрешено ли е да го кажа? Канадска, на етикета има рога.
Една сутрин - какво да видя? Пред нас спира камион за бира.
"Откъдето я карам, има много," казва доставчикът.
Имах ферари, "Рейндж Роувър", джип "Чероки",
"Мерцедес 560 СЛ" кабрио...
Навсякъде почерпки, почетен гост.
Имах момче да паркира ферарито. Веднъж на път за работа ме спира полицай:
"Майк, ти ли си?" Кимам, а той: "Това е голяма кола. Внимавай!"
Карах ферари със 145 км/ч по "Вентура". А той ме поздрави за сериала.
"Това ли беше?"
Пет крачки. Ако левият крак запъне, спри и се нагласи, когато можеш.
Аз няма да те спра, но ти спри, щом можеш.
- Блокира. - Нагласи се спокойно.
Пружинирай, усети петите. Обърни се. Почувствай се стабилен.
- А някога светът беше мой. - Голф позиция. Не блокирай коленете.
И играех роля.
Ето, за това си струва да се жали.
Как е Трейси?
Омъжена за мен. Все още.
Когато си новоизлюпена звезда, прочула се ненадейно бързо, не знаеш кое е истина.
Някакви хора ме снимат от храстите как плувам в басейна,
Вървят по улицата, нахлупили шапка, с очила, смъкнати така. Крият се.
Пълни глупости. Нищо истинско.
Голяма стъпка вдясно. Пак - в голф поза.
По това трябва да работим. Да забавим мисловния ти процес.
- По това трябва да работиш. Да се забавиш. - Правя го.
Изправи се. Застани в голф позата. На пети.
Стана ли? Дай сега четвърт стъпка около столчето.
Паркинсонът беше катастрофа.
Но е съвсем истински.
Ръката ми се сгърчва или трепери и това е съвсем истинско.
Обърни се. Заеми стабилна позиция.
Запази равновесие.
Не можеш да ходиш, не можеш да идеш до тоалетна. Истинско е.
Дай бавно напред.
Много добре, чудесно! Знам, че можеш.
Мога го, да.
Но ме съсипва това, че губя контрол за миг.
Става без предупреждение - бум! - и политам.
Именно защото ти си такъв тип, повтаряме, че всичко е в бързането.
- Искам да го направя. - Просто забави.
Достатъчно атлетичен си, за да можеш да компенсираш,
- ако трябва. - Защо да се мяташ, ако можеш да се рееш.
Да. Ето, така е по-добре.
Едно е да си тв звезда, съвсем друго - кинозвезда.
Много по-респектиращ съм.
- Така е. Това промени ли живота ти? - Не бих казал. Не.
- За кого? - За Джоан.
Дали раздава автографи, или препуска към следващото интервю,
всичко е подчинено на налагане на образа и филма.
Близките му сигурно са се бояли какво ще излезе от зарязалия училище.
Когато му гостуваме, гледаме да сме повече заедно
и ходим с него на всички събития, на които поиска.
Но нямаме нищо общо с шоубизнеса.
Вкъщи той е просто Майк Фокс,
а не звездата Майкъл Джей Фокс, както го знаят хората.
Признава, че посещенията у дома го пазят от главозамайване.
Нашите няма да допуснат да се превърна в лайно.
Пълна тишина.
Може да се каже, че винаги съм искал да изпъкна, още като малък.
Не. Готов. Да повторим, Анди?
Пет, четири, три, две.
Може да се каже, че винаги съм искал да изпъкна, още като момче.
Не беше важна самата победа.
А насладата от надпреварата.
Дълбоко в душата си...
Губя енергията. Да започнем отначало?
Да не губя искрата.
На площадката на "Семейни връзки" ме посрещнаха като блудния син.
Все пак бях звездата.
- Майки, готов? - Усетих, че там няма да се получи.
- Дразни ли те? - Не, ще го повторим.
- Колко дубли? - 38.
Не би ми хрумнало да злоупотребявам с факта,
че ми се разминаваше и най-противното държане.
И се опитвам да разбера
има ли нещо конкретно, което куца, и ако е така, кажи, защото съм объркан.
Бях любимецът на Холивуд.
Бях голям. Бях много известен.
Мислим славата за нещо солидно, а не е, всичко е мимолетно.
Гола илюзия.
Да?
Алекс П. Кийтън, Студентски комитет по гостоприемство.
Честито.
Извинявай. Може ли да почакам тук?
Защо не.
В живота ми се появи Трейси Полан.
Беше играла в постановки в Ню Йорк и вдигна нивото.
Върни я. Не виждаш ли, че я рисувам?
Беше коренно различна от моя стил "разсмей зрителя".
Как я кръсти? "Открий ябълката"?
Би било загуба на време да ти обяснявам що е то абстрактно изкуство.
Не си била типичната кандидатка.
Не си нафукана или празноглава блондинка,
камо ли някаква всезнайка.
- Нищо подобно. - И се изненадах, че ме взеха в сериала.
Не знам дали аз бих избрала себе си.
- Защо те избраха? - Мисля,
че търсеха човек, който да е много различен от образа на Алекс.
Мисля, че видяха у мен нещо различно.
Един ден отидохме на обяд.
Жени, живот, смърт, изкуство.
По местата. Заемете местата си.
След обяда продължихме сцените.
Готови? Начало.
Донесох ти нещо.
Така ли?
Имаше разпродажба на Пикасо.
И ти купих една картина.
Много си мил.
Заговори и ме лъхна леко на чесън.
Надуших и възможност за майтап на чужд гръб.
"Скариди ли хапна, бейби?"
Първо не отговори, дори не трепна.
После ме погледна в упор и бавно каза:
"Това беше злобно и грубо. Ти си завършен задник."
- Елън. Готова ли си? - Да, да вървим.
Никой не си го позволяваше.
Но тази жена не се стряскаше от онзи, за когото се вземах.
Лайното си е лайно, нищо че има касови филми.
Права ли беше, че си задник?
Да, имаше нещо такова.
Тя ме майтапеше, но аз не вдявах, защото никой не се шегуваше с мен.
Тя сякаш реши да пробие през обвивката ми
и да извади на показ малкото уплашено момченце,
да го покаже на света.
В онзи момент се влюбих в нея.
Добре.
Дай на мен. Нека аз да...
Така.
Добре.
Момент.
Пусни на мен.
Добре.
Така, само полека.
Фасулска работа.
Не бях срещала човек като теб.
Ти сякаш успяваш да надникнеш в душата ми.
И самият аз виждам в себе си нещо,
което не смея да призная, че го има.
Трейси получи роля във филм, в който щях да се снимам и аз.
Често общувахме.
Разкажи ми за работата си. Сигурно трябва да ахна, а?
Няма нужда.
Тя беше от преките свидетели на това как ме завъртя животът
и разбираше как ми се отразява.
Животът ми стана купон, щеше да е грешка да се главозамая.
- Нали ми имаш номера? - Да.
Обади се.
Да.
- Обичам те. - И аз.
Ние се обичаме.
Казахме си го, знаем го.
Това е важното. Няма значение какво ще става.
А какво ще става?
- Виж. - Вдигни я.
Странно е. Надписана е на Норм или Фред, нещо такова.
Аз я взех от книжарница "Странд" за долар.
Когато се събрахме, бях най-щастливият човек. И сега съм.
Трябва да отговориш на всички тези съобщения.
Трябва да отговориш на това.
- Момент. - Става все по-хубаво.
Не си отговорил на четири съобщения от Акуина.
Снощи се бях заел.
Отговори на това.
- "Не сме се виждали скоро. С обич". - Чакам да се видим!
- "Нямам търпение да се видим." - Така. И: "Плажът те чака!".
Добре.
- "Плажът те чака"? Не. - Нещо в този смисъл.
"Чакам те на плажа."
"Нямам търпение да сме заедно на плажа."
Опиши ми този човек.
Яснота.
- "Нямам търпение да се видим. Обичам те." - "Обичам те".
Имам усещането, че изобщо не си поплюва.
Да, не си поплюва.
Такава е и точка. Винаги е честна докрай.
Дори да съм кралят на Англия, ще си е такава.
Дори да съм Елвис, тя ще си е същата.
Можеш да сложиш от това.
- И размачкай. Ще държа купата. - Много е твърдо.
- Заболява ме ръката. - Не удържам купата.
Когато съм с близките, никой не се държи жалостиво.
Никакво "горкичкият"
или "Знам колко ти е трудно, съчувствам ти. Ти си такова ангелче!"
Това би било най-гадното.
Чакай да ти кажа. Точно го обсъждахме.
В телефона му има милиони съобщения, на които не е отговорил.
Да, аз колко пъти съм...
- Питала нещо? - Периодично...
Питам го как е и му пращам любов, сърчица.
- Никакъв отговор. - Никакъв.
И после, седмица след някое от моите: "Обичам те, дано си добре",
което е мило, но е много рядко,
отговаря: "Дано си доволна от изборите, които правиш".
Благодаря.
- Естествен е. - Идва ти отвътре.
- Какво сега? - Можеш да смениш професията.
Да пишеш късметчета със съвети.
Отговарям нормално: "И аз те обичам. Мисля те. Как си?"
- Не го казваш. - Защото излизат нещо като...
Отварям съобщението и си викам: "Нищо не излиза. Я да натисна копчета."
И ми излиза китайски сайт.
Бременна месец след сватбата, Трейси се оказа със съпруг...
...който, ако не работеше, бе дремещ пън, който не помагаше с нищо за раждането.
Обича кончетата.
Бясно препускане.
- Как сте вкъщи? Как е да си баща? - Страхотно е.
Всички бащи знаят колко е прекрасно.
Синът ми е... Нашият син! Не съм свършил и половината работа!
Как удържаш двете дини под мишница? Същият работохолик си.
Тогавашният ми живот беше луда въртележка
и жена ми се чудеше в какво се е забъркала.
- Той липсваше ли ти? - Да. Радвам се, че сега пак си е вкъщи.
- Тя си има мое малко копие вкъщи. - Да, миникопие на Майкъл.
За една година
изключително талантлива млада актриса бе станала самотна майка...
Важно е да приемаш себе си и близките си, да се обичаш и да ги обичаш.
...а аз можех да работя.
Снимах пети филм в рамките на няма и три години.
Къртовски труд и никакъв купон.
Той е страхливец.
Само страх и самота.
Човек не става актьор, защото има самочувствие до небето.
Добро утро, г-н Истууд.
Неистовата амбиция на актьора е да бъде колкото може повече в чужда кожа.
Ти си рядко, вонящо лайно и нищо повече.
Който е достатъчно неуравновесен, за да стане актьор...
За кого се мислиш бе?
...тепърва става още по-неуверен в себе си.
А теб...
И постоянно...
Изобщо не те знам.
...го разяжда съмнението, че е фалшификат, някакво копие.
Филмите ти са тъпи.
Как минава типичният ден на Майкъл, Трейси и Сам?
Ставам, отивам на работа, връщам се, всички спят. Толкова.
От месец и нещо татко беше зле.
"Приеха татко в болница.
От месец и нещо не беше добре.
Първо се предаде сърцето, после и бъбреците блокираха.
Не предполагах, че онзи ден през 1990 г. е бил преломен за мен."
Съжалявам.
Някои неща те халосват. Прехвърляш събитията.
И изниква нещо и си толкова...
Три изречения са, а те премазват като тонове печал.
Защо прелом?
Преломен момент - старееш. Проумяваш гадната истина.
Живота.
"За бога, Майк! Това си е пръстът ти."
Но там беше цялата работа. Не беше моят пръст. Беше чужд.
И в най-параноичните си мисли не съм предполагал
кои три думи ще запрати в лицето ми неврологът.
Болест на Паркинсон.
Попитах го дали знае на кого говори.
"Аз не съм от онези, които се разболяват от такива неща."
КАКВО ПРЕДСТАВЛЯВА ПАРКИНСОН
РАННИ ПРИЗНАЦИ, СИМПТОМИ, ЛЕЧЕНИЕ
Подаде ми листовка.
На снимката не личеше кой е с болен мозък, изглеждаха щастливи.
Човекът изреди и други думи: "прогресираща", "дегенеративна",
"нелечима".
Каза, че съм обречен. Няма да изляза победител.
Стоях на улицата и се оглеждах за отговор.
Светът ми рухна.
Трябваше да се сетя.
Това бе цената, която плащах за успеха си.
Казах новината на Трейси.
Помня, че прошепна: "В здраве и в болест".
Отпусни главата напълно.
Погледни пръста ми. Отвори широко.
Гледай насам.
Така. Нагоре, нагоре. Добре.
Прави така.
Добре си. Отлично.
- Дори е много силно. - Як съм.
- Силен мъж. - Много.
Значи така: бил си облечен, бързал си и си се блъснал в таблата?
Таблата. Да.
Кога извади рамото?
- По това време ли беше? - Да.
Всичко бе като щура серия от самонаранявания.
Огледайте къщата ми.
Все на същото място.
Стискай.
- Как я усещаш? - Нормално.
Ще се оправя.
Дали ще се оправиш? Няма да има ампутации.
Не. Главата ми.
- Главата ли? - Да.
Добре.
Трейси е най-умният човек на света. Научила се е на много неща.
Какъв ли тормоз и яд носи да се товариш с чуждо бреме?
Това е моето бреме, но тя го носи с мен. Дори не по-равно, тя опъва повече каиша.
Първата доза вземаш още в леглото, така ли?
- Не, като стана. - Добре.
Понякога отлага приема, ако има да свърши нещо.
Вярва, че ако позабави, ефектът ще е по-силен.
Тя преживява всичко с мен.
Аз търся начин да съжителствам с болестта.
Трябва да го усетя и да го понеса.
Мога да се разтъпча малко. Така.
Тя прави нещата възможни.
Скъпа, вървя.
Браво!
- Насам ли е? - Да.
Малко по-бавно. Така.
Фантазирам си спасение.
АСПЕКТИ НА БОЛЕСТА НА ПАРКИНСОН
Например, че диагнозата ми е сгрешена.
ЕСЕ ВЪРХУ ТРЕПЕРЕЩАТА ПАРАЛИЗА ЗАСЯГА ПРЕДИМНО ВЪЗРАСТНИ, МЪЖЕ НА 72 Г.
Не бях навършил 30 години! Нима бе възможно да имам болестта на старците?
Симптомите включват вкочаняване,
забавяне и немощ на движенията, тремор,
по-рядко примигване, ограничени лицеви движения.
А мислех, че разреденото примигване и по-обраните физиономии дължа
на растящата си увереност пред камера.
Обрани гримаси, владеене.
Не ставаш по-добър, не. Само по-болен.
Какво ще посъветвате хората, страдащи от болестта?
Важното е да не се самозалъгват.
Посрещнете Джони.
Лявата ми ръка започваше да трепери без никакво предупреждение.
Ще е страхотно шоу - наш гост е Майкъл Джей Фокс!
Интернистът ми изписа нещо.
Мозъкът променя синемета в допамин -
невротрансмитер, който болният от Паркинсон не произвежда в нужните дози.
Радвам се, че тук е Майкъл Фокс, един изключителен млад талант.
Посрещнете го!
Терапевтичен ефект, успокоение... Не заради това вземах хапчетата.
Исках само едно.
Да се скрия.
Разнасях лекарството навсякъде, по джобове на ризи и панталони.
Като бонбони на Хелоуин.
Паркинсоновият тремор се проявява, когато крайникът е в покой.
Успявах да го прикрия, като въртях нещо в лявата си ръка.
Ден след ден, часове наред.
Не ви чувам. Има някаква шумотевица.
Да ви звънна пак?
Дори и не помислях да споделя с някого за диагнозата си.
Имах работа.
Смятах да се преструвам, че нищо такова не ми се случва.
Не се дръж така.
Не може да лъжеш, да манипулираш хората. Няма да го търпя!
Само този път. Последно предупреждение.
Обичам типове, които се надценяват.
Манипулатори, които уж дърпат конците на всички,
а в крайна сметка попадат в собствените си мрежи.
Станах факир на пиенето на лекарството,
успявах да достигна максималния ефект навреме.
Трябва ми хапче.
Почивка?
Трябваше да спрем преди 10 мин, имах нужда от лекарство.
Ще отнеме две минути.
Изпиваш го и чакаш. Какво е усещането?
Чакане. Все едно чакаш автобуса.
Питат ме какво правя, аз: "Чакам автобуса". И разбират.
Да, вече действа. Чудесно.
Днес ме хвана бързо.
Още ми се плете езикът, но вече съм добре.
Чувствам се стабилен.
- Чакаш автобуса или се качи? - Вече се возя. Ето, купувам си билет.
Облекчение е. Все едно се вливаш в калъпа, който си ти.
И отново се изпълваш със себе си.
ЗА ЛЮБОВ ИЛИ ПАРИ
Тялото ме болеше.
Кълчех го във всевъзможни, крайно неудобни пози, за да крия тремора.
Нямах никакъв апетит.
С това извинявах отсъствието си на вечеря.
Смятах, че мислите за болестта ще ускорят идването й.
И пиех до загуба на мисъл.
Да избягам от истината.
Болестта ми докара тайно пиянство. Държах вино в гаража.
Отивам и отварям две бутилки вино.
Трейси мислеше, че сме изпили една, аз пиех втора.
Започнах да удрям по една маргарита преди последните дубли.
"Джак Даниълс" с лед.
"За любов или пари" с Майкъл Фокс започва страхотно.
Но нататък става боза.
Не бих пуснал и половин похвала. Не ми хареса.
Ставаше все по-зле.
"Живот с Майки" не блести със сюжет.
Не разбрах защо в ключови сцени Майкъл Джей Фокс не беше в час.
И още един филм, който е наникъде.
"Алчни хора".
Допусна типичната грешка.
В ЗАДЪНЕНА УЛИЦА ЛИ Е ФОКС
Избира си симпатични герои.
Защо не гадняри?
Хората умират за актьори, които играят мерзавци.
- Ники! - Анджи, това е пълен боклук.
Поредното тлъстобюджетно, снасящо пари и лишено от смисъл лайно.
Бях мрачен и сърдит.
Имах такава случка. В магазина един минава пред мен.
"Извинете, да не съм станал невидим?" А онзи: "Да, невидим си".
Гепвам го за дрехата и виквам: "Майната ти, копеле. Излизай да те убия."
И добавям: "Да ти разбия тиквата, ще е най-якото нещо днес".
Кротна се. Всички излязоха втрещени. Казах: "И такъв мога да бъда".
Не знаех какво става, какво предстои.
Ако пия, да речем, четири чаши вино, и добавя шот, какво?
- Беше ли алкохолик? - Да, категорично.
Но минаха 30 години без никакво пиене.
- На какво се дължи това поведение? - Поражда го страхът.
Онази вечер купонът се вихреше с пълна сила.
Когато режисьорът обяви край, вливахме трета маргарита.
Боже.
Видях крака. Бяха на Трейси.
Бяха обути. Мамка му, колко ли беше часът?
По лицето й не се четеше гняв.
Приемаше окаяното ми положение безизразно.
Каза: "Това ли искаш? Такъв ли искаш да бъдеш?"
Майкъл, Трейси, погледнете насам.
Никога не съм бил по-уплашен.
Ваната стана мое убежище.
Ден след ден висях там с часове.
Исках да държа главата си под вода.
Исках да се измъчвам, да падна ниско.
Чувах само приглушеното плискане на треперещата ми ръка.
До каквото и дъно да водеше пиенето, в абстиненция бях далеч по-зле.
Не можех да избягам от себе си.
Първите ми години на трезвеност бяха адски мъки.
- Кое бе адското? - Истината.
Истината. Не я признавах.
Исках да се скрия от света.
Да съм другаде, да правя нещо друго.
Избягах и снимах филми по света.
У дома не можеш да се правиш, че не си болен.
Там си. И Паркинсон е там.
Ако съм някъде по света,
там хората не знаят, че съм болен, значи не съм.
Но за Трейси беше изключително тежко, вече не издържаше.
16 МАРТ 1996 Г., 6,35 Ч.
Вече имахме близнаци.
Акуина и Скайлър.
Връщам се при близките си.
Сам бе радостен, но и сърдит.
4 ЮЛИ 1996 Г, 6,55 Ч.
Какво да правя?
- Завий наляво. - Май се люлее.
Но го владееш. Справяш се!
Точно така, браво! Давай, не спирай.
Взех решение.
ПИЛОТЕН ЕПИЗОД, "ШЕМЕТЕН ГРАД", ТИЙЗЪР
ПИЛОТЕН ЕПИЗОД, "ШЕМЕТЕН ГРАД"
Обратно в телевизията.
АВТОРИ Г.Д. ГОЛДБЪРГ И Б. ЛОРЪНС
Мислех си колко е готино да се появиш в студиото,
да пуснеш реплика и да предизвикаш фурор.
"Дейли Нюз" така или иначе пише, че са ни видели на вечеря, поне да идем.
А "Поуст" пише, че спим.
- Последните рейтинги? - Ето ги тук.
Отзивите бяха възторжени, рейтингите вещаеха дългосрочен успех.
27 ФЕВРУАРИ 1996 Г., 13,28 Ч.
А графикът пасваше идеално на семейните задачи.
Положението бе почти идеално.
Силата на убеждението. Караш хората да повярват в каквото искаш.
Много ме бива в това.
Беше неотразим.
Да, няма проблем.
Беше забавно да се преструваме.
Кметът готов ли е да обсъди стачката?
Господине, започваме по-рано.
Напрежението да снимам седмично шоу пред публика в студио усили симптомите.
Вече трепереше цялата ми лява ръка.
Толкова силно, че тресеше тялото.
Целият се гърчех.
Лежах на пода, сгърчен, и чаках, а публиката ме чакаше да изиграя сцена.
Не само чувах как мърдат краката им. Усещах ги.
Заповядайте при нас.
А умът ми въртеше брояча -
колко мина от последното хапче, кога ще спре действието му...
Ако усетех нещо насред сцена, траеща 4-5 минути,
бях безпомощен да забавя симптомите.
Фред, Джо. Радвам се да ви видя!
Мислех си...
Въпреки това никой освен близките ми не знаеше.
Живея в лъжа.
Не мога да продължавам така.
Започваш да усещаш погледите на хората в теб.
Втренчени. Преценяващи.
Взрени в дебрите на душата ти.
Снимаме.
ШЕМЕТЕН ГРАД
Майкъл, готово.
МАЙКЪЛ ДЖЕЙ ФОКС
ШЕМЕТЕН ГРАД
За мен най-ужасното е ограничението,
най-гадно е, че си като в клетка и няма няма измъкване.
Понякога казвах: "Няма изход".
ВСЯКА СРЯДА ОТ 20 Ч.
Разкрасявах стените с дупки от удари.
Докато го таиш, яде те отвътре.
Ако се усетиш балансиран, пусни лоста.
Ако не, гледай да намалиш натиска на дясната.
Така. До теб съм.
Добре. Премести се малко вдясно.
Още. Добре.
И какво?
Ще се задържиш ли?
Пак се нараних.
Спънах се в килим и си счупих ръката.
Сложиха ми пирони.
Но мястото около тях се инфектира и имаше вариант да ми ампутират пръст.
После счупих ръката си. Всички около мен повтаряха да съм внимавал.
Не е до внимаването. То просто си се случва.
Болните от Паркинсон се спъват и падат.
Вдигни малко гърдите. Точно така.
- Браво. - Не вкарвай Майки в ъгъла.
Хващам те, че заговориш ли за отвратителните неща,
само засягаш темата, после бързо я сменяш.
Внимателно с дясната ръка.
- Добре. Седни. - Добре съм.
- Сигурен ли си? - Да.
Не мога да си служа със...
Ето, мускулатурата е налице. Това са коремни мускули.
- Да. - Как се чувстваш?
Добре.
Правим това интервю часове наред, нито веднъж не се оплака от болки.
Боли ме. Да, много ме боли.
Пет, четири, три, две, едно. Отпусни.
- Много боли. - Рамото ли? Тук?
Всеки тремор е като сеизмичен трус.
- Искаш ли да седнеш? - Да.
- Да седнеш на стол? - Каквото и да е, само не това.
- Защо не ми каза? - Ами не стана дума.
- Защо не каза, че те боли? - Не стана дума. Няма аз да отворя темата!
Добре. Не се тръшвай. Няма разтърсвания.
Добре съм.
Искам да ми олекне.
Вече ми е по-ясно какво да правя, за да усетя облекчение.
Но нали съм авторитет.
Хората казват, че им помагам,
давам им сила да действат.
Това е най-внушителното нещо, то е и огромна отговорност.
- Не искам да го прецакам. - Няма.
Може понякога да не си на висотата на Майкъл Джей Фокс.
Майкъл Джей Фокс е пазел лична тайна.
Свързана е със здравето му.
Сега обаче разкри, че страда от болестта на Паркинсон.
Майкъл Джей Фокс, любим актьор на Америка,
реши да обяви публично, че се бори с Паркинсон.
...шокира шоубизнеса, оповестявайки, че страда от Паркинсон.
...вече от седем години.
Цяла седмица слушаме новината, че се бориш с коварна болест,
която застрашава живота ти, че това е твоята битка за живот.
Признанието облекчи ли те?
Боже! Какво направих?
- Какво се очаква? - След 10 г. ще е инвалид.
Проблеми с равновесието, падане.
Чака го тежка съдба.
"ПИЙПЪЛ", БИТКАТА НА ЖИВОТА МУ
Опасяваш ли се, че публиката ще те гледа с други очи?
Предстоеше първото ми излизане пред публика в студио, откакто разкрих.
Боях се, че ще ме отхвърлят, че няма да съм им смешен, защото съм болен.
Трябваше да се надявам, че ще ме приемат.
Снимаме.
Начало.
Пак се срещаме, г-н Бонд.
Ето. Да те видя сега, Бобо Фишър.
Предвидих го.
Много смел ход.
А предизвиках бурен смях.
Това беше глупав ход.
Шах и мат.
Любов, която не знае спирачки.
Имаш ли чувството, че баща ти е 90-годишен"
Не се чувствам като на 90. Но понякога ми се ядосваш.
Все повтаряте да внимавам.
Внимавам! Защо да не внимавам?
Не мислим, че целта ти е да не си внимателен, но може би някак...
- Не ми е първа грижа. - А за нас е наистина важно.
Затова искам да съм сигурен.
Дано ме разбираш правилно. По-добре да не падаш.
Старая се.
Поглеждам се и си казвам: "Аз съм с Паркинсон. Как ще живея с това?"
Ако не успея да призная пред себе си:
"Да, това е реалността", няма да се преборя.
За пръв път имам възможност да говоря с теб,
за пръв път си в шоуто след като обяви, че страдаш от Паркинсон.
Как са нещата оттогава? Какви бяха реакциите?
Няма голяма промяна. Още го имам.
След толкова години на криене вече можех да се отпусна.
Имам заболяване, заради което понякога правя така.
И така.
Ако ме гледате продължително, свиква се.
Разбрах, че няма нужда да правя нищо, просто да съм себе си.
Понякога, като прекаля с лекарствата, се люлея, ставам като Аксел Роуз.
Като видите това, неизбежно си затананиквате "Парадайз Сити".
Хората разбираха, че аз съм същият. Но вече аз и Паркинсон.
- За бога, какво става? - Вземи.
Нарочно ли я разклати?
Паркинсон.
За някои новината за болестта ми означаваше край.
Но аз започнах да усещам, че ще е начало.
Актьорът Майкъл Джей Фокс настоя
Конгресът да отпусне още средства за изследвания на Паркинсон.
Прилагането на успешна програма за изследване не е нещо сложно.
Всичко опира до здрав разум и воля нещо да се свърши. Благодаря.
Браво, Майкъл.
Не го казах. Но си представях, че го правя.
"Ти си далеч по-силен. Ще ме размажеш.
Но аз ще нанеса един удар. И ще боли."
Знаех кога е моментът.
Мохамед Али и Майкъл Джей Фокс се обединиха в апела,
че нуждата от пари е отчаяна.
Исках да бъда част от живота, а не да се оттегля по болест.
Чрез нея разбрах какво още да дам.
Силно разтърсващо е - асоциацията е случайна,
да съм тук и...
Фондация "Фокс" е революция във филантропията,
обединила хората с Паркинсон и набрала почти 2 млрд. долара.
Бяха минали 10 г. от диагнозата, когато се роди Есме.
Иди при тате. Цункай тате.
- Виж тате. - Какво прави? Виж тате.
Децата са най-готини. Просто ти казват: "Стига си мърдал".
"Добре, ще се опитам."
15 ФЕВРУАРИ 2000 Г.
ЧЕСТИТ ПЕТИ РОЖДЕН ДЕН АКУИНА, СКАЙЛЪР
Влюбени са.
Летят.
Танцуват.
Да сменим ли отборите, понеже водим? Или искате да си останем така?
Харесва ми да сме така.
- Играя слабо. - Заради мен.
Но си мислех... Виждаш ли?
- Да. - Разбираш ли?
Ти.
- Позна ли? - Да.
Нарисувах себе си.
Аз ли съм?
Аз, не ти.
Той реши, че е той.
Аз съм в непрекъснато движение, може би защото съм дребен.
Винаги съм бил в движение и то е важно, не само за да се придвижвам.
Движението е начин да се изразявам.
Едно нещо научих за себе си: не можех да стоя неподвижно,
не можех да спра, да съм тук и сега.
Докато не ми се случи това. То ме кара да осъзнавам всеки миг.
То ме разтърси.
Така.
ПО КНИГИТЕ НА МАЙКЪЛ ДЖЕЙ ФОКС
STILL: A MICHAEL J. FOX MOVIE
Превод Албена Христофорова