Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
13 жовтня 1972 року
уругвайський літак розбився в Андах.
На борту було 40 пасажирів і п'ять членів екіпажу.
Хтось називає це трагедією.
Інші — дивом.
Що сталося насправді?
Що стається, коли світ покидає тебе?
Коли в тебе немає одягу й ти замерзаєш?
Коли в тебе немає їжі й ти помираєш?
Відповідь у горах.
Треба повернутися до минулого,
розуміючи, що саме минуле змінюється найбільше.
МОНТЕВІДЕО, УРУГВАЙ ЖОВТЕНЬ 1972 Р.
Ставайте! Швидко!
Давайте, «Олд Кристіанс»! Наша черга!
-Давайте! -Уперед!
Давайте!
Уперед, «Олд Кристіанс»!
Уперед, «Кристіанс»!
Разом!
Давайте!
Щільніше! Тисніть!
Тримай, Роберто!
Пасуй Нандо!
Роберто, пас!
-Віддай Нандо! -Пасуй, Роберто!
Пас! Роберто, пас!
Пасуй!
Пас!
-Тебе четверо крили. Я не міг. -Міг, але не схотів.
Менше думай, більше роби.
-Ніби ти б зіграв краще. -Авжеж!
-Гаразд, але минулий чемпіонат виграв я. -Ти виграв?
А тепер варто було раз програти…
Агов! З якого приводу веселощі? Програш святкуєте?
Роберто, ти ж мені довіряєш?
Тоді пасуй, коли я кажу «пасуй». Добре?
А ще я казав, що гроші за подорож потрібні сьогодні!
Давайте, нам ще пів літака треба заповнити.
-Даніелю, твої летять? -Так, троє.
Це за моїх.
-Коко, конверта не знайшлося? -Ні.
Хто ще?
Що твої друзі, Гастоне?
-Так, я їх умовив. -Усіх?
Майже, один ще вагається.
«"Ти Син Мій Улюблений", — почувся голос.
І зараз повів Його Дух у пустелю.
І Він був сорок днів і сорок ночей у пустелі, випробовуваний сатаною.
"Якщо Ти Син Божий, скажи, щоб каміння це стало хлібами".
А Ісус відповів: "Написано: Не хлібом самим буде жити людина,
але кожним словом…"»
Панчо.
Панчо!
«Прийміть, споживайте, це тіло Моє…»
Це для Нуми.
Проголошуємо смерть Твою, сповідуємо Твоє воскресіння
і очікуємо Твого пришестя, Господи Ісусе.
Альфредо, передай.
Гей, друже.
Передай Панчо. Отам.
Дякую.
Нумо.
Перепрошую. Передайте, будь ласка.
Від Гастона.
ЛЕТИМО ДО ЧИЛІ, ЧУВАК!
Робітник і студент — разом уперед!
Екзамен з права 20-го. Я не встигну.
Та його тижні на два відкладуть.
-Ти ж бачиш цей безлад. -Мова не лише про екзамен.
-Я навіть не люблю регбі. -Справа не в регбі.
Сантьяго, Чилі, за 45 доларів. Коли ще буде така нагода?
-Ніколи! -Ніколи в житті!
Ось, дивись.
Номери всіх дівчат, яких ми там зустріли минулого разу.
-Грасіела… -Лялечка.
-Сільвія… -Кралечка.
-Беатріс… -Богиня.
-Неліда… -Стоп.
Ти чого? Неліда красуня.
Ти все Монтевідео сльозами залив, бо вона тебе кинула!
-Та годі вже. -Отакої.
Тримай. Гастону не давай.
Добре? Ми підемо замовимо ще по одній.
Годі вже про Неліду теревенити. То не твоя справа.
Не залишай мене самого з цими бовдурами. Благаю.
Цим ти мене не купиш.
Хочеш справжній аргумент?
-Давай. -Ми з тобою.
За кілька місяців ти закінчиш і поринеш з головою в роботу.
Будеш крутим юристом у Монтевідео, ми всі пишатимемося тобою.
Але наші стежки розійдуться.
Можливо, це наша остання подорож разом.
Розчулити мене хочеш?
Робітник і студент — разом уперед!
Добрий вечір.
Іди сюди. Хороший хлопчик.
САНТЬЯГО
Чемп.
Що думаєш?
Полетимо?
КАРРАСКО
У Монтевідео восьма ранку, четвер.
Кретин!
Я Берч Рупеньян, і це «Імпактос» на радіо Індепенденсія.
На всі чотири вихідні синоптики обіцяють сонце й помірну температуру,
тож можете гарненько відпочити.
Ну ж бо, Панчіто.
Гарного дня.
МІЖНАРОДНІ РЕЙСИ
Дякую.
Нумо!
Як ти?
Привіт.
Канесса! Роберто Канесса!
Алексіс. Алексіс Хуні!
Енріке Платеро.
Феліпе Макірріайн.
Франсіско Абаль. Панчо.
Бувайте.
Поводьтеся добре.
Попрощайся з мамою.
Гарно вам провести час. Люблю вас.
Один, два…
-Хав'єре, посміхнися. -Три.
-Є. -Супер!
Чудово!
Ходімо, хлопці!
Вона клацнула?
-Так. -Супер.
Мене звати Нума Туркатті.
Мені 24 роки.
Я дивлюся навколо і майже нікого не знаю.
Але все здається знайомим.
Більшість молоді, як і я.
З люблячих сімей,
що мешкають на узбережжі.
Для деяких
це перша подорож так далеко від дому.
Годі, Карлітосе. Сідай вже.
У БЕРЕГІВ МОНТЕВІДЕО ЗАТОНУВ ЧОВЕН
Коко, глянь сюди.
Добре.
Надішлемо кузині Дієго.
-Постав її в рамку. -Дякую.
Дієгіто!
Ну ж бо, Панчіто. Я хочу перемогти.
У тебе чудові карти.
Твоя кузина…
Ого!
«Акула» сьогодні голодна.
Гірський хребет, га?
Це правда, що він засмоктує все, що летить над ним?
Так.
Це правда.
Теплі вітри з Аргентини стикаються з холодним гірським повітрям,
створюючи ефект всмоктування.
Жартуєте.
Ні. Це й викликає турбулентність.
Але ми розумніші.
Дивіться.
Це гірський масив.
Нам треба перелетіти звідси сюди.
Але ми летимо не по прямій.
Якби все було так просто. Гірський хребет височенний.
Тому ми летимо на південь,
де є перевал.
Там ми перетнемо лінію гір, повернемо на північ над Куріко
і вже через десять хвилин будемо в Сантьяго.
Пасажири, будь ласка, пристебніть паски безпеки.
Скоро ми приземлимося в Сантьяго.
Здавайте. Я зараз прийду.
Доброго дня, пані та панове. Говорить ваш капітан, генерал Карлос Паес.
Пристебніться, щоб ваші тіла не розкидало по всіх Андах.
-І розкажіть друзям про наші авіалінії. -Перепрошую.
Сядьте.
Сядьте, будь ласка.
Карлітос!
Досить. Пристебніться.
Пересядьте вперед, дайте мені місце, будь ласка.
Що таке? Злякався?
Обережно, Хав'єре.
Нандо, пристебнися.
Сядь.
Нандо!
-Сьюзі! -Не вставайте!
Більше тяги!
Отче наш, що єси на небесах…
Радуйся, Маріє…
Гастоне!
Дай руку.
Роберто.
Я тут!
Едуардо.
Марсело.
Це я, друже. Я тут.
Ні! Досить смертей!
Годі! Я не хочу, щоб хтось ще помирав.
Притуліть його до стіни. Не так. Підніміть його.
Заспокойся. Розслабся. Дихай.
Поглянь на мене. Я студент-медик.
Мене звати Роберто. А тебе?
-Альваро. -А прізвище?
Альваро Манджино…
Пілот живий!
Допоможіть.
Пілот живий!
Давай, Густаво. На рахунок «три». Один, два, три.
Сюди.
ДЕНЬ 1 13 ЖОВТНЯ 1972 Р.
Пілоти ще живі. Відкрий.
Нічого не працює. Жодна лампочка.
Скажіть, як увімкнути рацію.
Що мені натиснути?
Наш літак розбився в горах. Ми з Уругваю.
Ми розбилися в горах. Мене хтось чує?
Вона працює?
Ми пролетіли Куріко…
Що?
Ми пролетіли Куріко.
Що таке Куріко?
Повторіть, я не розумію.
-Допоможіть! -Ходімо.
Сюди!
Помагай вам Бог.
Ніч застигає зненацька.
За лічені хвилини температура падає на 30 градусів.
Кого не вбила катастрофа, вб'є холод.
Ми тулимося один до одного.
Живі й мертві разом.
Я йду додому.
Ваш паспорт! Дайте ваш паспорт.
Тримай мене за руку.
Так ми проводимо ніч.
Не спіть, бо замерзнете!
Поранені кричать.
Давайте!
Решта теж.
Пусти мене! Мамо!
Мамо!
Тримайся за мене.
Тримай мене міцно, Панчо.
Допоможіть.
Допоможіть!
Ми живі, Панчо.
Можна мені?
Є ідеї, де ми?
Поки що ні.
Марсело.
Панчо Абаль і Мартінес Ламас померли.
І жінка, яка вчора кричала.
Гастона викинуло, коли відламався хвіст.
Мого кузена Даніеля теж.
А ще Гвідо та Алексіс.
Нандо помирає.
Його сестра теж.
Нам ніде лікувати поранених.
Звільнимо місце в літаку.
Якщо витягнемо сидіння, то вмістимося всі.
Давайте, хлопці.
Найголовніше — це поранені.
Розмістимо їх з цього боку літака, де сонце.
Зробимо для них усе можливе.
-Платеро! -Що?
Усе, що знайдеш корисного, складай у валізу.
Шукайте в багажі їжу.
Що завгодно. Кладіть усе в одну валізу.
Ось, Боббі.
Що робити з мертвими?
Складемо їх там.
Осторонь.
До прибуття допомоги.
ЄВГЕНІЯ ДОЛГАЙ ДЕ ПАРРАДО – 50 РОКІВ ГРАСІЕЛА ГУМІЛА ДЕ МАРІАНІ – 43 РОКИ
ДАНТЕ ЛАГУРАРА – 41 РІК
ЕСТЕР ОРТА ДЕ НІКОЛА – 40 РОКІВ ФРАНСІСКО НІКОЛА – 40 РОКІВ
ХУЛІО ФЕРРАДАС – 39 РОКІВ ХУЛІО МАРТІНЕС ЛАМАС – 24 РОКИ
ФЕЛІПЕ МАКІРРІАЙН – 22 РОКИ ФРАНСІСКО «ПАНЧО» АБАЛЬ – 21 РІК
ФЕРНАНДО ВАСКЕС – 20 РОКІВ КАРЛОС ВАЛЕТА – 18 РОКІВ
Ще будеш?
Треба економити.
Допоможіть!
ДЕНЬ 2 14 ЖОВТНЯ 1972 Р.
Не ті.
Ні. Є щось більше? Отой давай.
-Ні, не торкайся. -Рою!
Шукайте будь-яке ганчір'я, одяг, теплі речі.
Добре. Ось.
Тримай.
Шукайте тканину, одяг, що завгодно.
Коко, візьми. Він більший.
Скільки сьогодні помре?
Ніхто не помре, Карлітосе.
Обіцяю.
Ось. Заткніть усі шпарини, щоб було не так холодно.
Марсело.
Нас знайдуть.
Завтра.
Фіто Страуч не такий оптиміст, як Марсело.
Він розумна людина і не сперечається з капітаном,
але ситуація його непокоїть.
Це місце, де життя неможливе.
Ми тут зайві.
ДЕНЬ 3 15 ЖОВТНЯ 1972 Р.
Нандо.
Ні. Нандо, не треба.
Я не чую.
Що таке?
Ми врізалися в гору.
Моя сестра.
Сьюзі.
Вона отам, відпочиває.
Де моя мама?
Вона померла, Нандо.
-Бувай, тату. -До понеділка. Бережи їх.
Добре.
Неодмінно.
-Скільки часу минуло? -Три дні.
Нас уже побачили?
Дай мені отой. Дякую.
Він похитав крилами! Вони нас побачили!
-Побачили! -Похитав крилами!
Слава богу!
Знаєш, що б я зараз з'їв?
Чивіто з «Аросени».
Товстий канадський чивіто.
А я — міланесу з «Ла Маскоти».
О так.
-З яйцем зверху. -І картоплю фрі.
-У них така міланеса… -Найкраща.
Неймовірна смачна. І велика.
З картоплею фрі та шинкою.
-І бекон. -Гей.
Чому вони не скинули нам їжі з літака?
Мабуть, нема сенсу.
Пакунок може провалитися під сніг.
Ми б його не знайшли.
Несіть сюди поранених.
Обережно.
Обережно з ногою.
Тут буде зручніше, Артуро.
Анди величезні.
Вони мали розробити якийсь план пошуків.
Наприклад, по зонах.
Учора вони були тут.
Пролетіли над нами.
Сьогодні ми їх чули, але не бачили. Певно, шукають в іншій зоні.
Тобто вони нас не побачили.
Вони прийдуть.
-Треба не втрачати віру. -Віру? Серйозно?
Молодшим ані слова.
Щоб не занепали духом.
Ви найстарші. Маєте дбати про решту.
Нас знайдуть.
-Так далі не можна. -Скільки ми протягнемо?
-Чув про «правило трьох»? -Ні.
Три хвилини без повітря, три дні без води
і три тижні без їжі.
Три тижні без їжі? Я за три дні вже помираю з голоду.
А висота й холод роблять лише гірше.
Ми спалюємо в три чи чотири рази більше калорій.
Роке казав про батареї.
Вони були в хвості.
Гадаю, треба піднятися туди, де ми розбилися, знайти їх
і полагодити радіо.
Треба йти далі!
-Поки сніг ще твердий! -Нумо!
Бережи сили!
Я не хочу нести тебе назад.
Фіто.
Що таке?
Звідси літака не видно.
Тобто і з повітря нас не видно теж.
Ходімо назад!
Ми не їли шість днів.
Учора ми розділили останні залишки їжі.
Солоні крекери.
Нічого не лишилося.
Карлітос мені дещо сказав.
Каже, Нандо божеволіє.
Минулої ночі сказав йому, що не помиратиме з голоду.
Я не помиратиму з голоду.
-Що їстиме тіла, якщо доведеться. -Я з'їм тіла, якщо доведеться.
Я сказав, що в нас немає вибору.
Якщо хочемо врятуватися, треба вижити.
Щоб вижити, треба їсти.
Марсело.
Вони не прийдуть.
Ми помираємо з голоду.
-Чахнемо. -Сім днів і ночей без їжі.
Ані крихти. Якщо не поїмо, нам кінець.
Що поїмо?
Ти божевільний, Роберто.
І решту зводиш з розуму.
Зовні є їжа.
Білок, така необхідна нам енергія.
-Божевілля — ігнорувати це. -Роберто.
Роберто має рацію. Це питання життя і смерті.
А якщо нас врятують за два дні? Хіба ми не протримаємося?
Знаєте, що буває від голоду?
Роберто!
Тіло зморщується, як рослина.
Так само й мозок. Ти не можеш думати, Марсело.
-У мене сеча чорна. -У мене теж.
Якщо ми це зробимо…
Що з нами буде? Чи Бог нам простить?
Він зрозуміє, що ми робимо це, щоб вижити.
Бог тут узагалі ні до чого.
Вибач, Марсело.
Нас привів сюди випадок.
-Нещасний. -Це лише м'ясо.
-Це близькі нам люди. -Як можна різати тіло?
Хто на таке піде?
Я.
Я зроблю це.
Я теж.
Я не їстиму.
Не можна цього робити.
Це взагалі законно?
Нас не посадять в тюрму?
-Це як донорство органів. -Про що ти?
Щоб це було донорство, потрібна згода людини.
Марсело, це злочин.
Ми не можемо використати тіло людини без її згоди.
-Нам треба поїсти. -Ми не маємо права.
Хіба я не маю права жити?
Хто мене його позбавить?
Сьюзі.
Сьюзі, дихай.
Сусано.
Ну ж бо, Сусано. Ні.
Густаво!
Густаво, допоможи.
Сусано.
-Допоможіть, прошу. -Що таке?
-Не знаю, вона не дихає. -Посунь її ноги, я потримаю голову.
Роберто, вона не дихає.
-Роберто, допоможи їй. -Клади її сюди.
Допоможи, Гасе. Давай!
-Вона не дихає. -Сьюзі!
Коко Ніколіч пише листа батькам.
«Любі мамо й тату,
я пишу вам через вісім днів після авіакатастрофи».
СУСАНА «СЬЮЗІ» ПАРРАДО – 20 РОКІВ
«Ми в мальовничому місці:
навколо гори, віддалік — крижане озеро,
що відтане, щойно настане відлига.
У нас усе добре.
Наразі нас лишається 27.
Сьогодні померла сестра Нандо Паррадо.
Я дуже за вами сумую.
І постійно молю Бога,
щоб дозволив мені ще хоч раз вас побачити».
Це цвинтар.
Я тут не лишуся.
Живіт болить!
Знаю, Мончо, але заспокойся.
Не можу дихати!
Дивися на мене, Мончо. Дихай.
-Не хочу… -Дихай.
-Я не можу дихати… -Можеш. Дихай.
Я маю піти звідси. Я задихаюся!
Не можна, Мончо. Дивися на мене. Заспокойся.
-Я не хочу помирати. -Ти не помреш.
-Я не хочу тут помирати. -Ти не помреш, Мончо.
ДЕНЬ 9 21 ЖОВТНЯ 1972 Р.
Якщо я помру, дозволяю вам з'їсти моє тіло.
Щоб вижити.
Я теж дозволяю.
І я.
Я теж.
Отче наш, що єси на небесах, нехай святиться ім’я Твоє,
нехай прийде Царство Твоє, нехай буде воля Твоя…
Вибач.
Вибач, Марсело.
Пробач, Марсело.
Вибачте всі.
У нас немає вибору.
Вибач, Марсело.
Не дивися так, Коче.
Я завжди так дивлюся, Даніелю.
У братів Страучів найважча робота.
Якої всі цураються.
Фіто вибирає тіло,
яке вони розрізають у закутку.
Там, де інші не бачать.
Щоб ті, хто їдять, не втратили розум.
Гей!
-Що? -Я щось знайшов!
Радіо!
Воно змокло.
Полагодь його, Рою.
Ті з нас, хто не їсть, дивляться в небо.
Чекають на знак.
Ліворуч чи праворуч?
Вище, Коко.
Якщо треба вище, то треба знайти дріт і прив'язати її до якоїсь жердини.
Тримай так.
Трохи ліворуч.
Ще трохи.
Не так сильно. Трохи праворуч.
Отак.
Трохи ліворуч.
Вище, Коко.
Обережніше з дротом.
Ось.
Що це?
Давай. Зі снігом легше.
Ні, дякую.
Я тримаюся.
Нумо, треба їсти.
Це неправильно, Панчо.
Ні!
«Ель Еспектадор». Останні новини.
В Андах припинено пошуки зниклого уругвайського літака
з регбійною командою «Олд Кристіанс» на борту.
Упродовж десяти днів
сімнадцять літаків чилійських ВПС,
а також літаки ВПС Уругваю та Аргентини
здійснили 66 пошукових вильотів,
які не дали результату.
Пошукові роботи відновляться наступного року,
коли відлига забезпечить кращу видимість для пошуку уламків.
Рятувальна служба чилійських ВПС повідомила,
що в 34 авіакатастрофах, які сталися в Андах,
жодна людина не вижила.
Ми повернемося після рекламної паузи.
…бо вони вироблені з якісних деталей.
Яскраві кольори, сучасний дизайн.
Три різні моделі з можливістю налаштування.
Велосипеди «Вікторія» — велосипеди переможців.
Я помилявся.
Я просив вас марно чекати.
Але якщо я можу ще попросити…
Я прошу вас їсти.
Усе, що в нас лишилося, — це життя.
Ми маємо зберегти його за будь-яку ціну.
Ми йдемо шукати хвіст літака.
Нікому не сказавши, без жодного плану.
Треба знайти батареї, щоб запрацювало радіо.
Отам ще щось.
ГАСТОН КОСТЕМАЛЬЄ – 23 РОКИ
Я тут, Гастоне.
РАМОН МАРТІНЕС – 30 РОКІВ
ОВІДІО РАМІРЕС – 26 РОКІВ
АЛЕКСІС ХУНІ – 20 РОКІВ
ГВІДО МАГРІ – 23 РОКИ
Це Даніель Шоу, кузен Фіто.
Він був позаду мене в літаку.
Сонце сідає.
-Треба вертатися. -Ні.
Ще трохи.
Якщо все це тут, хвіст має бути недалеко.
ДАНІЕЛЬ ШОУ – 24 РОКИ
Хто пішов?
Нума, Густаво й Маспонс.
Нічого не взяли.
Там буде холодніше градусів на 20-30.
Вночі вони замерзнуть.
Сонце розтопило сніг, ми в'язнемо по коліна.
Ні, туди!
Ми ледве просуваємося, і нас застає ніч.
Ми замерзнемо!
Удар мене!
Що сильніше ти намагаєшся вирватися,
то сильніше б'ють гори.
Гусе, їж.
Отже, Нумо.
Що ви там бачили?
Нумо.
Розкажи.
Просто гори й сніг.
У всіх напрямках?
Наскільки я бачив, у всіх.
А на захід?
За крижаною стіною щось видно?
Ні.
Нічого не видно.
Там Чилі.
Треба йти туди.
Але треба їсти, Нумо.
Інакше до Чилі не дійти.
Давай.
Я жую не більше двох-трьох разів.
І змушую себе ковтнути.
Уперше я замислююсь над реальністю того,
що не повернуся додому.
Але Нандо вселяє в мене надію.
Він щодня тренується, одержимий однією ідеєю.
Що за тією горою лежать зелені долини Чилі.
Іти на неї — це самогубство.
Але я піду з ним.
ДЕНЬ 17 П'ЯТИЙ ДЕНЬ ШТОРМУ
Послухай, Васко, що скажу я
Бо ти вірші свої купив
Ходи прогуляйся Давно по стужі не ходив?
Ну ти й віршомаз, Боббі.
Готовий, Карлітосе? Давай.
Нас двадцять сім, і ми ледь-ледь Де притулитися знайшли
Одні лежать, як оселедці Інші висять, як королі
Хоч спіткала біда і немає харчів
Зі свого гамака я бачу героїв, Що не носять плащів
І хоч іноді мене охоплює гнів
Це подарунок долі, що вас я стрів
Хоча холод у цих горах мучить нас щоденно
Коко пощастило, що його ноги в мене
Але, Коко, не звикай до такого стану
Вдома в Уругваї нехай тобі тре ноги мама
-Молодець! -Твоя черга, Кокіто.
Мій вірш сентиментальний.
13 жовтня — день народження мами
Я Бога молю про одне
Щоб наступного року на свято
Я міг її привітати
Чудовий вірш.
Молодець, Коко.
Є серед нас інтелігенти
А є ніби божевільні пацієнти
Не знають, хто став президентом
Який жах.
-Та годі. -Просто жах!
Принаймні я працюю. На відміну від декого.
Тут, у горах, справжнісіньке пекло
Я б звідси утік, як пума
Але спершу я маю почути вірш Нашого стриманого друга Нуми
В літаку така холоднеча
Навіть павуки вдалися до втечі
Ми ніби в холодильнику
На скелях в літаку… цьому
В цьому літаку…
Добре. Аплодисменти Нумі!
Молодець!
Допоможіть!
Рою!
-Вони там, унизу! -Я тут.
Копай!
Фіто!
Тінтіне!
Тримайтеся!
Тримайтеся! Ми вас витягнемо!
-Коче, допоможи. -Витягніть їх!
Копайте! Швидше!
Тримайтеся!
Копайте!
Допоможіть! Будь ласка!
Тримайся, Нумо!
Нумо, я тебе витягну!
Панчо!
Коко!
Там унизу Ліліана! Не ступайте!
Не ступайте туди! Там Ліліана! Заради бога!
Благаю, не ступайте туди! Там Ліліана!
Ліліано, тримайся! Не ступайте туди, там Ліліана!
Не ступайте туди! Я тебе витягну, люба!
Сюди!
Коко, швидше!
Коко!
Дихай!
Дихай.
Дихай, люба.
Дихай.
-Дихай. -Він не дихає!
-Мила, дихай. -Тримайся!
Дихай.
Дихай, люба.
Що це за звук?
Що коїться?
Що відбувається?
Давай.
Повітря надходить.
-Є кисень. -Так.
Усі цілі?
-Артуро? -Я живий!
Хав'єр теж. А Ліліана ні.
-Васко? -Я тут. Я живий.
Це я, Роберто. Я теж живий.
Я теж. Мончо.
Я Педро Альгорта.
Дієго?
Дієго мертвий, Фіто.
І Роке теж.
-Маспонс теж загинув. -Це Нандо, я живий.
Енріке та Хуан Карлос мертві.
-Тінтіне, ти тут? -Я тут.
Коко?
-Коко? -Коко мертвий. Це Рой.
А Марсело?
-Марсело? -Марсело!
-Марсело!
-Марсело? -Капітане!
Марсело!
Марсело потрапив у пастку.
Він більше не відчував холоду. Не відчував нічого.
Яке це полегшення.
Ми чекали на таке полегшення 17 днів.
Хвилина спокою.
Секунда умиротворення.
-Скільки над нами снігу? -Може бути й ціла гора.
Будь ласка, моліться усі!
…і благословенний плід лона Твого, Ісус.
Сьогодні 30 жовтня.
Мій день народження.
Мені виповнилося 25.
Сьогодні так важко не думати про дім.
Якщо є світло, значить, ми не надто глибоко.
ЛІЛІАНА НАВАРРО ДЕ МЕТОЛЬ – 34 РОКИ
МАРСЕЛО ПЕРЕС ДЕЛЬ КАСТІЛЬЙО – 25 РОКІВ
КАРЛОС РОК – 24 РОКИ
ХУАН КАРЛОС МЕНЕНДЕС – 22 РОКИ
ЕНРІКЕ ПЛАТЕРО – 22 РОКИ
ДІЄГО СТОРМ – 20 РОКІВ
ГУСТАВО «КОКО» НІКОЛІЧ – 20 РОКІВ
ДАНІЕЛЬ МАСПОНС – 20 РОКІВ
Скільки ми тут сидітимемо?
Доки не мине буря.
ДЕНЬ 18 ДВА ДНІ ПІД ЗАВАЛОМ
Голод нестерпний.
До цього часу братам Страучам вдавалося робити м'ясо просто м'ясом.
Без імені.
Без обличчя.
Але тут це неможливо.
Хлопці… Нічого не робитимемо?
Роберто.
Треба ж їсти, щоб вижити?
Що тепер, здастеся?
Після всього, що було?
Треба вибиратися. Я тут не залишуся!
Я хочу назовні!
Що тобі треба?
Досить, Нумо!
Давай!
Годі, Нумо!
Нумо!
ДЕНЬ 20 ЧОТИРИ ДНІ ПІД ЗАВАЛОМ
Небо.
Я бачу небо!
Мончо, давай ти перший. Ти худіший. Уперед.
Сонце!
Давай!
Ми вибралися.
Гей! Що там видно?
-Альваро, тут твоя дівчина, Маргарита! -У бікіні!
Скажи їй, що я вже йду!
Ми живі!
Ми досі живі!
Та годі вже!
Пляшка.
Як нога?
Дрібниці.
Просто подряпина.
Бережи сили, Нумо.
Я ледве тримаюся.
Не кажи так, Артуро.
Не втрачай віри.
Моя віра зараз сильніша, ніж будь-коли.
Ти що, в служки подався?
Годі глузувати.
Але я вірю…
Вибач, Нумо.
…не в твого Бога.
Бо той Бог
каже мені, що робити вдома…
але не в горах.
Те, що відбувається тут,
неможливо осягнути старими поглядами.
Нумо.
Це мій рай.
І я вірю в іншого бога.
Я вірю…
в того бога, що у Роберто в голові,
коли він лікує мої рани.
У бога, що у Нандо в ногах,
коли він попри все продовжує ходити.
Я вірю в руки Даніеля,
коли він ріже м'ясо.
І Фіто, коли він дає його нам,
не кажучи, чиє воно.
Щоб ми могли його з'їсти…
не згадуючи очей наших друзів.
Ось у якого бога я вірю.
Я вірю в Роберто.
У Нандо.
У Даніеля.
У Фіто.
І в загиблих друзів.
Ти філософ, Артуро.
Служка й філософ.
ІНЕС
Я не твій батько.
-Ну ж бо. -Треба йти.
Гляньте, яке сонце.
Треба ще почекати.
-Навіщо? -Щоб підготуватися.
Що, як буде буря?
Зачекаймо, поки потеплішає.
Ми назовні в першу ж ніч замерзнемо.
Скажи йому, Нумо.
Відлига з 15 листопада.
Стане тепліше. І менше ризик бурі.
-Два тижні… просто чекати. -Ні. Готуватися.
Без плану нам, як і раніше, мало що світить.
Ми навіть не знаємо, скільки доведеться йти.
Гей!
Потрібна допомога.
-Зручно вам там сидіти в кріслах? -Давайте.
Ідіть допоможіть.
Усе добре?
Беріть оті пластини.
Ось, давайте.
Допомогти?
ДЕНЬ 34 ПОЧАТОК ВІДЛИГИ
Допоможи, Роберто. Нумо, ти теж.
Притримуйте голову. Дуже повільно.
Підніміть його.
Повільно.
Усе добре, Артуро. Ось так.
Підніми йому сорочку. Отак.
Артуро дуже хворий.
Даю йому три дні. Васко, може, трохи більше.
Що думаєш?
Про що ти?
-Скільки їм залишилося? -До чого ти хилиш?
Кажи.
Що ти хочеш?
Як лікарі ми зробили все можливе, Роберто.
Ми залишимося тут копачами могил.
Знаю, це важко.
Але в тебе найсильніші ноги в команді.
Ти маєш піти заради нас.
Пасуй!
Роберто, пас!
Обережно.
Сюди. Несіть його.
Добре.
Кладіть сюди.
Я з тобою. Дихай, Артуро.
У легенях Артуро Ногейри рідина.
Він помирає.
Отак.
Густаво намагається допомогти.
Отак.
Але ніхто не може дихати за нього.
Отак.
АРТУРО НОГЕЙРА – 21 РІК
АРТУРО
Треба зробити все можливе.
Ми вирушили вчотирьох.
Ідемо до Аргентини.
Ми наділи багато шарів одягу, сподіваючись пережити ночівлі в горах.
Нумо!
Нумо, що з тобою?
Тут інфекція.
Треба повертатися.
Ми не донесемо Нуму.
-Роберто. -Я піду назад сам.
Літак недалеко.
Вибач.
Що сталося, Нумо? Нумо!
-Що сталося? -Де інші?
Нумо, відповідай. Скажіть щось.
Ти з нами. Ми поряд. Що сталося?
Тату!
-Васко, це ми. -Тату!
-Тихо. Ми тут. Дивись. -Де мама?
Поглянь на мене. Твій тато тут.
Поглянь на мене. Ми тут.
-Тату! Тату, повернися. -Тихо.
Заспокойся.
Ми поряд.
Васко.
-Васко, глянь на мене. -Тату!
-Дякую. -Рафаель Ечеваррен!
Ечаваррен.
РАФАЕЛЬ «ВАСКО» ЕЧАВАРРЕН – 22 РОКИ
Я не розумію, Хав'єре.
Від самої катастрофи я намагався допомагати, чим міг.
Я завжди намагався…
вчиняти правильно.
А тепер, з цією ногою…
з мене жодної користі.
Який у цьому сенс?
Артуро, Васко, всі інші смерті?
Ліліана завжди викладалася на повну.
Коли зійшла лавина, під снігом я відчував її тіло під собою.
Я був лише в кількох сантиметрах від поверхні,
тож мені вдалося витягти голову,
і я кричав якомога голосніше: «Ліліано, тримайся!»
«Я тебе витягну! Я живий!»
Я бачив, як по ній ходили.
І я кричав: «Не ступайте туди!»
«Не ступайте туди! Там унизу Ліліана!»
Вона не могла вибратися, доки не виберусь я.
А я не міг поворухнутися, бо ногами упирався їй у груди.
Якби я став вибиратися, то заштовхав би її ще глибше в сніг.
Який у цьому сенс, Нумо?
Коли ми дісталися до Ліліани, вона була вже мертва.
І поки всі викопували інших наших друзів —
кого мертвим, кого живим —
я, як міг, притискав до себе Ліліану.
І я відчував таку любов, якої в житті не відчував.
І я зрозумів, що маю мету.
Узяти цю любов, яку так міцно притискав до грудей,
і повернути її моїм дітям.
Її смерть не була марною.
Ця рана не робить тебе непотрібним.
Рою, ти мені допоможеш, чи як?
Нандо?
Кажуть, ти розлінився.
Спиш цілими днями. Чого це ти?
-Треба тренуватися. -Що ти тут робиш?
Ти не повіриш.
Ми йшли на схід дві чи три години…
і раптом побачили хвіст літака за пагорбом.
Ми б його ніколи не знайшли.
Він полетів уперед.
В інший бік.
Це було неймовірно.
Скрізь були валізи та чистий одяг.
Пляшки рому.
Цигарки.
І шоколад.
Чекай. Не їж обгортку.
Не вказуй мені, що їсти.
Тримай.
Ти мав рацію, Нумо.
Ми провели ніч посеред стихії.
Це диво, що ми вижили.
Але ми знайшли батареї літака.
Вони були в хвості.
Легше буде принести сюди радіо.
Пам'ятаєш, Рой полагодив приймач?
Роберто хоче, що той полагодив і радіо з літака.
Ми повертаємося туди.
Треба спробувати.
Нандо, Роберто й Тінтін ідуть з Роєм до хвоста літака.
Хотів би я піти з ними.
Рой дуже слабкий і не думає, що радіо запрацює.
Ходімо, Рою. Часу обмаль.
Він наляканий.
Але заради групи зважився.
-Неймовірно. -Молодець, Рою.
1-С-6-0-1.
B… Ні, не той. Який там був?
-Один, сім. Оцей. -Сім.
А якщо не запрацює?
Що тоді?
Підемо знов.
Так, Роберто?
На захід, до Чилі.
Прийом!
Ми уругвайці, що розбилися в Андах.
Мене хтось чує?
Ми тут.
Прийом!
Прийом.
З кожним днем ми втрачаємо залишки життєвих сил.
Тихо.
Їжі не вистачає, ми обдираємо залишки м'яса з кісток.
Те, що колись було немислимим,
стало рутиною.
А нам стало байдуже.
Давай.
Ось, поїж.
Треба їсти, Нумо.
Половинку.
Не здавайся.
Я не здаюся, Панчо.
Я помираю.
Шкода, що…
я вам більше не допоможу.
Припини.
Про себе думай.
Про себе?
Подивися на мене.
Мені 25 років, Панчо.
У мене все життя попереду. Я стільки всього не зробив.
Я хочу… побачити знов братів і сестер.
Хочу побачити батьків.
Я хочу танцювати.
-Ти ж не танцюєш. -Так.
А тепер хочу
Я хочу все це зробити, Панчо.
Хочу сміятися.
-Хочу плакати. -То поплач.
-Не можу. -Поплач.
Давай, поплач.
Разом зі мною.
Чого ти смієшся?
Поплач зі мною.
Зараз можна.
Дурнику.
Давай.
Нандо! Іди глянь!
-Що це? -Водонепроникна.
Стане у пригоді.
Вона закривала якісь труби.
-Ще є? -Так, багато.
Один-С.
Ні!
СТАНОМ НА СЬОГОДНІ, 29 ЛИСТОПАДА 1972 РОКУ,
В УРУГВАЙСЬКОМУ ЛІТАКУ, ЩО РОЗБИВСЯ ВИЩЕ В ГОРАХ,
ЗАЛИШАЮТЬСЯ ЖИВИМИ 17 ПАСАЖИРІВ
Що сталося?
Радіо не запрацювало.
Ми знайшли оце.
-Що це? -Водонепроникна тканина.
-Можемо зробити жилет. -Не жилет, Тінтіне.
-Спальні мішки. -Щоб пережити ніч без укриття.
Тканини вистачить.
Можна зробити один великий.
Коли йдемо, Роберто?
Роберто.
Коли?
Щойно мішок буде готовий.
Через 58 днів після зникнення
літака «Фейрчайлд 571» ВПС Уругваю
з 40 пасажирами і п'ятьма членами екіпажу,
яким до Чилі разом з родичами й друзями летіла регбійна команду «Олд Кристіанс»,
у військово-повітряних силах заявили
про відновлення пошукової операції в Андах із залученням літака C-47.
Роберто, немає сенсу знов до цього повертатися.
Сказали, нас шукатимуть.
Так. Ті самі ідіоти, що пролетіли над нами й не помітили.
Вони шукатимуть тіла.
-Ми тут два місяці. -Два місяці, Роберто.
Думаєш, хтось вірить, що ми живі?
-Але ж ми живі. -Живі?
Поглянь на нас.
Подивись.
Це, по-твоєму, життя?
Молитви нас звідси не витягнуть.
Ти зібрався спати в горах у цьому?
Що ти робиш, Роберто?
-Годі! -Роберто.
Що не так?
Хлопці.
Фото на пам'ять.
Тінтін усе фотографує.
Ніби на згадку про подорож, з якої повернеться.
Цікаво, для кого ці фото.
Для нас?
Чорт, посміхніться!
Я їх вже не побачу.
Ну! Посміхатися ж ми ще в силах.
Може, вони для наших сімей.
Або для інших людей, що згадують про нас,
дивлячись на наші старі фото.
Карлосе, дивись у камеру.
Коли вони дивляться на фото, ми оживаємо в їхній уяві.
Бо вони ставитимуть собі ті самі питання, що ми зараз ставимо собі.
«Що з ними стало?»
Що з нами стало?
Ким ми були в горах?
Нандо.
Я хочу, щоб ви знали,
що я дозволяю вам використати моє тіло.
Не кажи так.
Я знаю, що не дотягну.
Не кажи так.
Кажу як є.
Але все гаразд.
Я з цим примирився.
Я готовий до всього.
Ми обидва готові.
І це мене тішить.
Знати, що ви всі врятуєтеся.
Мене це тішить, Нандо.
Дякую.
НУМА ТУРКАТТІ – 25 РОКІВ
Мене звати Нума.
Я помер 11 грудня 1972 року.
Уві сні.
НІХТО НЕ МАЄ БІЛЬШОЇ ЛЮБОВІ, НІЖ ТОЙ, ХТО ВІДДАЄ СВОЄ ЖИТТЯ ЗА ДРУЗІВ СВОЇХ
Вирушаємо завтра.
У вас вийде.
Щасти, Роберто.
-Дякую. -Вам теж.
Іди сюди.
Карлітосе.
Що?
Можете взяти тіла мами і Сьюзі, добре?
Уперед!
-Уперед, хлопці! -Легкої дороги!
-Нехай щастить! -Щасти вам!
Дивіться в обидві сторони, перш ніж переходити дорогу!
І не забудьте про нас!
-Ми чекатимемо! -Ідіть обережно!
Уперед, хлопці!
ДЕНЬ 61 ЕКСПЕДИЦІЯ НА ЗАХІД, У ЧИЛІ
Нандо!
Давай шукати місце для ночівлі!
Треба піднятися трохи вище!
До вершини не дійдемо!
Я посередині.
Гляньте, яка краса.
Шкода, що нам кінець.
Я назад не піду.
Анди не безкрайні. Сніг має колись закінчитися.
Океан десь там.
-Ти весь час це повторюєш. -Глянь, де ми.
Куди ми піднялися.
Усе в наших ніг.
Треба лише перетнути долину. Скільки це займе?
Десять днів? Дванадцять?
У нас їжі лише на тиждень.
Що ти вибереш?
Піти зі мною…
чи чекати в літаку?
Ти просиш померти з тобою.
Я прошу піти зі мною.
Глянь туди. Бачиш ті дві вершини?
Посередині. Ніби груди.
Там немає снігу.
Бачиш? Це Чилі.
Ти бачиш?
Бачу.
Дякую.
Будьте обережні.
Нандо й Роберто пішли далі на захід.
Ми вирішили, що я повернуся, щоб їм на довше вистачило їжі.
Звідти видно кілька менших вершин.
Вони темні.
На них немає снігу.
З хлопцями все добре. Їжі їм вистачить на десять днів.
Їх ніщо не зупинить.
Долина.
Роберто!
Нандо!
Гей!
Допоможіть, будь ласка!
Ми з літака, що розбився в горах!
-Гей! -Ви вмираємо з голоду!
АВІАЦІЙНА РЯТУВАЛЬНА СЛУЖБА
Я З ЛІТАКА
«Я з літака, що розбився в горах.
Я уругваєць.
Ми йдемо вже десять днів.
У літаку залишаються 14 поранених людей.
Нам треба вибратися звідси, але ми не знаємо як».
Сан-Фернандо на лінії.
«У нас немає їжі.
Ми дуже слабкі».
-«Коли нас врятують?» -«Коли нас врятують?»
«Благаємо. Ми вже не в силах іти. Де ми?»
Ми перериваємо трансляцію,
щоб доповнити останню сенсаційну новину.
Стали відомі імена двох молодих людей,
що вижили в катастрофі уругвайського літака в Андах 71 день тому.
Це Роберто Канесса і Фернандо Паррадо.
ВПС ЧИЛІ
ДЕНЬ 71 22 ГРУДНЯ 1972 РОКУ
Дай сюди.
Красень.
АЛЬВАРО
Що з усім цим робити?
ВАСКО
АРТУРО
ДАНІЕЛЬ ШОУ УРІОСТЕ
МАРСЕЛО
Диктую вам імена тих хлопців.
Мене добре чути?
Повторіть кожне ім'я двічі, будь ласка.
Кожне ім'я двічі.
Роберто Канесса.
Густаво Сербіно.
Едуардо Страуч.
Альваро Манджино.
Фернандо Паррадо.
Антоніо Вісінтін.
Педро Альгорта.
Альфредо Дельгадо.
Рой Гарлі.
Хосе-Луїс Інсьярте.
Рамон Сабелья.
Хав'єр Метоль.
Карлітос Мігель Паес, мій син.
Роберто Франсуа.
Даніель Фернандес.
Адольфо Страуч.
Он вони!
Он вони всі!
Усі там!
Ми летимо додому!
Давай, Хав'єре. Ходімо!
Ходімо, Рою! Вставай!
Давай, Густаво!
Залиште валізу! Киньте!
-Як це? -У нас забагато ваги.
Та облиш!
-Густаво, ходімо! -Ні! Я без валізи не полечу.
Сідайте! Куди ви?
Гаразд, нехай бере.
Сідайте!
Давайте! Швидше!
Сідайте.
22 грудня 1972 року
16 вцілілих повернулися з Анд.
Моїм голосом звучать їхні слова.
Про те, як кожен з нас зробив щось важливе.
Це наша історія.
Мамо!
Диво все ж сталося.
-Яке диво, мамо? -Це диво.
Яке диво?
ЛІКАРНЯ САН-ХУАН-ДЕ-ДІОС
Повернення додому не описати.
Що тут роблять усі ці люди?
Усі обступили моїх друзів, хочуть торкнутися, почути подробиці.
«Що сталося в горах?»
Так!
Журналісти розпитують, лізуть з камерами й мікрофонами.
Лікарі розпитують, лізуть з аналізами й інструментами.
Що вони бачать?
Їх лякає брудний одяг.
Спалені сонцем тіла, схожі на скелети.
Бруд, що в'ївся у шкіру.
Нандо!
Газети пишуть про «героїв Анд».
Тих, хто переміг смерть, щоб возз'єднатися з батьками,
з матерями...
Ти схожий на старого.
…з коханими
і з дітьми.
Але вони не почуваються героями.
Вони були мертві, як і ми.
Просто вони повернулися додому.
І, згадуючи про нас,
вони запитують себе: «Чому ми не повернулися разом?»
«Який у цьому сенс?»
Відповісти доведеться вам самим.
Ви самі і є відповідь.
Дбайте один про одного.
І розкажіть усім, що ми робили в горах.
СНІГОВА СПІЛЬНОТА
ЗА МОТИВАМИ КНИГИ ПАБЛО В'ЄРСІ «СНІГОВА СПІЛЬНОТА»
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов