Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den 13 oktober 1972
störtade ett uruguayanskt flygplan i Anderna.
Vi var 40 passagerare och fem besättningsmedlemmar ombord.
Somliga kallar det en tragedi.
Andra, ett mirakel.
Vad hände egentligen?
Vad händer när världen överger en?
När man saknar kläder och är kall?
När man saknar mat och är döende?
Svaret finns på berget.
Vi måste åter till det förflutna
eftersom inget annat är lika föränderligt.
MONTEVIDEO, URUGUAY OKTOBER 1972
Kom igen! In med er!
Kom igen, Old Christians! Nu kör vi. Vi fixar det här.
-Ta den. Kom igen! -Kör!
Jobba!
Heja Old Christians!
-Kör hårt, Christians! -Heja!
In med er!
Kör!
Kämpa! Ge allt!
Spring, Roberto!
Passa Nando!
Passa mig, Roberto!
-Passa Nando! -Nu, Roberto!
Passa! Passa bollen, Roberto!
Passa!
Passa.
-Fyra killar markerade dig. Det gick inte. -Jo, men du lät bli.
Tänk mindre, agera mer.
-Som om du är bättre. -Det är inte svårt.
-Okej, men jag säkrade förra mästerskapet. -Du?
Och nu när det går sämre…
Så ja! Vad är så roligt? Hur vi spelade idag, kanske?
Du litar väl på mig, Roberto?
Säger jag "passa", menar jag det. Okej?
Säger jag att respengarna ska in idag, ska jag ha dem idag.
Vi har ett halvt plan kvar att fylla.
-Kommer kusinerna, Daniel? -Ja, vi är fyra.
För min grupp.
-Hittade du inget kuvert, Coco? -Nej.
-Någon annan? Dina vänner, Gastón? -Jag har övertalat dem.
-Allihop? -Ja, men det är en kvar.
"En röst från Himlen sa: Du är min älskade Son.
Genast förde Anden Jesus ut i ödemarken.
Där stannade han under 40 dagar och prövades av Satan.
Om du är Guds Son, så befall att de här stenarna blir bröd.
Men Jesus svarade:
'Människan lever inte bara av bröd utan av alla ord…'"
Pancho!
"Tag och ät, detta är min kropp…"
Pancho, det här är till Numa.
Din död förkunnar vi, Herre, din uppståndelse bekänner vi
till dess du kommer åter i härlighet.
Ta det här, Alfredo.
Hallå, här borta.
Ge det till Pancho. Där borta.
Tack.
Numa.
Ursäkta. Kan du räcka honom det här?
Gastón.
HÄNG MED TILL CHILE, KOMPIS!
Arbetare och studenter, förena er!
-Jag har slutprov i handelsrätt den 20. -Det blir uppskjutet minst två veckor.
-Se bara på kaoset. -Det är inte bara studierna.
-Jag gillar inte ens rugby. -Det handlar inte om rugby.
Santiago, Chile, för 45 dollar. När hittar du det billigare?
-Aldrig! -Aldrig i hela livet.
Kolla här.
Listan med telefonnumren till alla tjejerna vi träffade där.
-Graciela… -Vilken böna.
-Silvia… -Vacker som en dag.
-Beatriz… -Ett bombnedslag.
-Nélida… -Inte hon.
Skojar du? Hon är ursnygg.
Hon lämnade dig i tårar på Montevideos gator!
-Nu räcker det. -Sluta.
Vakta den här. Håll den från Gastón.
Okej? Kom, vi tar en omgång till.
Sluta tjata om Nélida. Det angår inte dig.
Låt mig inte åka ensam med de där två nötterna. Snälla.
Det här övertygar inte mig.
-Vill du ha ett bra skäl att resa? -Okej.
Jag vill resa med dig.
Du tar examen om några månader, sen blir det bara jobb.
Du blir Montevideos bästa advokat, och vi blir så stolta.
Men våra liv tar olika vägar.
Fattar du inte? Det här kan bli vår sista resa.
Försöker du få mig att gråta?
Arbetare och studenter, förena er!
God kväll.
Kom hit. Duktig pojke.
Champ.
Vad tycker du?
Ska vi åka?
Klockan är åtta på morgonen denna torsdag i Montevideo.
Idiot!
Det här är Berch Rupenian med Impactos på Radio Independencia.
Den kommande långhelgen utlovar sol och milda temperaturer,
så ni kan njuta ordentligt.
Ge dig, Panchito.
Ha en bra dag.
Tack.
Numa!
Hur är det?
Hej.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounié!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Hej då.
Uppför er nu.
Säg hej då till mamma.
Ha det så roligt. Hej då. Jag älskar er.
Ett. Två.
-Le, Javier. -Tre.
-Klart. -Okej.
-Härligt! -Nu börjar det, killar!
Hörde du ett klick?
-Ja. -Perfekt.
Jag heter Numa Turcatti.
Jag är 24 år.
Jag ser mig om. Jag känner nästan ingen…
…och ändå känns allt bekant.
De flesta är unga, som jag.
Uppväxta med kärlek i hus nära havet.
För några av dem
är det första gången de reser hemifrån.
Ge dig, Carlitos. Sätt dig ner.
BÅT SJUNKER UTANFÖR MONTEVIDEOS KUST
Coco, titta hit.
Det blev bra.
Vi skickar det till Diegos kusin.
-Rama in det åt henne, Diego. -Tack.
Dieguito!
Ge dig, Panchito. Jag vill vinna.
Du har bra kort.
Din kusin…
Hoppla!
Hajarna är hungriga idag.
Är det bergskedjan?
Är det sant att den vill dra ner allt som flyger över?
Ja. Det är sant.
De varma vindarna från Argentina kolliderar med den kalla bergsluften
och skapar en sugeffekt.
Du skojar.
Inte alls. Det är så turbulensen uppstår.
Men vi ligger ett steg före.
Se här.
Här har vi bergskedjan.
Vi ska resa härifrån och hit.
Men rutten är ingen rak linje.
Om det bara vore så enkelt. Bergskedjan är enorm.
Därför flyger vi söderut
till ett lägre pass.
Där flyger vi över, och väl i Chile flyger vi norrut från Curicó.
Tio minuter senare landar vi i Santiago.
Spänn fast säkerhetsbältena, tack.
Vi landar snart i Santiago.
Ge. Jag kommer strax.
God eftermiddag, mina damer och herrar. Det här är er kapten, general Carlos Páez.
Var vänliga och spänn fast er, så era kroppar inte sprids över Anderna.
-Och tipsa era vänner om vårt flygbolag. -Ursäkta.
Gå till din plats.
Sätt dig, tack.
Carlitos!
Det räcker. Spänn fast er.
Flytta fram. Jag behöver lite plats här bak. Sätt fart.
Vad är det? Är du rädd?
Försiktigt, Javier.
Nando, säkerhetsbältet.
Sätt dig.
Nando!
-Susy! -Sitt kvar!
Ge mer gas!
Fader vår, som är i himmelen…
Var hälsad, Maria, full av nåd…
Gastón!
Räck mig handen, Roberto.
Jag är här nere!
Eduardo.
Marcelo.
Ja, kompis. det är jag. Jag är här.
Nej! Jag vill inte att fler dör!
Inga fler får dö! Jag vill inte att någon mer ska dö.
Lägg honom mot väggen. Inte så. Lyft upp honom.
Du måste hålla dig lugn. Slappna av. Andas.
Se på mig. Jag läser till läkare.
-Jag heter Roberto. Vad heter du? -Álvaro.
-Álvaro, och mer? -Álvaro Mangino.
-Piloten lever! -Ta den här. Hjälp mig.
Piloten lever!
Kom igen, Gustavo. På tre. Ett, två, tre.
Hitåt.
DAG 1 DEN 13 OKTOBER 1972
Piloterna lever. Öppna här.
Inget fungerar. Inga lampor. Inget.
Berätta hur radion fungerar.
Var trycker jag?
Hallå? Vi har störtat i bergen. Vi kommer från Uruguay.
Vi har störtat i bergen. Hör någon mig?
Fungerar den?
Vi passerade Curicó.
-Va? -Vi har passerat Curicó.
Vad är Curicó?
Ta det igen. Jag förstår inte.
-Hjälp! -Kom.
Här!
Gud vare med er.
Natten slår till som ett bakhåll.
På några minuter faller temperaturen 30 grader.
Vi som överlevde kraschen skulle nu dö av kyla.
Vi tränger ihop oss bäst vi kan.
Levande och döda i en salig röra.
Jag ska hem.
Ditt pass! Ge mig ditt pass!
Håll min hand hårt.
Så tillbringar vi natten.
Somna inte! Ni fryser ihjäl!
De skadade skriker högt.
Kom igen!
Alla andra också.
Släpp mig! Mamma!
Mamma!
Håll om mig.
Håll hårt om mig, Pancho.
Hjälp.
Hjälp!
Vi lever, Pancho.
Får jag en?
Vet du var vi är?
Inte än.
Marcelo. Pancho Abal och Martinez Lamas är döda.
Damen som skrek igår också.
Gastón kastades ut när bakdelen bröts av.
Min kusin Daniel också.
Liksom Guido och Alexis.
Nando är döende.
Hans syster är illa däran.
Vi har inte plats att vårda de skadade.
Vi gör plats där inne.
Tar vi ut sätena får alla bättre plats.
Kom igen, killar.
Vi måste prioritera de skadade.
Vi ställer i ordning den här sidan, där solen faller.
Vi gör allt vi kan för dem.
-Platero! -Ja?
Lägg allt användbart du hittar i en resväska.
Sök genom väskorna efter mat.
Vad du än hittar. Samla allt i en resväska.
Här, Bobby.
Vad gör vi med de döda?
Lägg dem där, till sidan.
Bara tills hjälpen kommer.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO - 50 ÅR GRAZIELA GUMILA DE MARIANI - 43 ÅR
DANTE LAGURARA - 41 ÅR
ESTHER HORTA DE NICOLA - 40 ÅR FRANCISCO NICOLA - 40 ÅR
JULIO FERRADÁS - 39 ÅR JULIO MARTÍNEZ LAMAS - 24 ÅR
FELIPE MAQUIRRIAIN - 22 ÅR FRANCISCO "PANCHO" ABAL - 21 ÅR
FERNANDO VÁZQUEZ - 20 ÅR CARLOS VALETA - 18 ÅR
Lite till? Vi måste hushålla med det.
Hjälp!
DAG 2 DEN 14 OKTOBER 1972
Inte de där.
Nej. Har vi något större? Den där.
-Nej, rör den inte. -Roy!
Kolla efter trasor, kläder eller jackor.
Okej, här.
Ta den här.
Kolla efter tyg, kläder, vad som helst.
Ta den här, Coco.
-Den är större. -Hur många dör i natt?
Ingen ska dö, Carlitos.
Det lovar jag.
Här. Täpp igen hålen för att hålla kylan ute.
Marcelo.
De kommer.
I morgon.
Fito Strauch är inte lika optimistisk som Marcelo.
Han är en förnuftig man.
Han skulle aldrig säga emot kaptenen…
…men han ogillar det han ser.
Det är omöjligt att leva här.
Det som inte hör hemma här, är vi.
DAG 3 DEN 15 OKTOBER 1972
Nando.
Nej, Nando. Låt bli…
Jag hör inte.
Vad hände?
Vi flög in i berget.
Min syster.
Susy.
Susy vilar där borta.
Var är min mamma?
Hon dog.
-Hej då. -Vi ses på måndag.
-Se efter dem. -Absolut.
Det vet du.
-Hur länge har vi varit här? -Tre dagar.
Har de sett oss?
Ge mig den. Okej. Tack.
Kolla! En vingtippning! De såg oss!
-De såg oss! -En vingtippning!
Tack!
Vet du vad jag kunde äta nu?
En chivito från Bar Arocena.
-En chivito canadiense. -En biff milanesa från La Mascota.
Ja.
-Med stekt ägg. -Och pommes frites.
-Deras milanesas är så goda. -De godaste.
Helt otroliga milanesas. Och storleken…
Med pommes frites och skinka.
-Bacon. -Ni.
Varför släppte inte planet ner mat?
Det går inte.
Paketet skulle försvinna ner i snön.
Vi skulle aldrig hitta det.
Ta hit de skadade.
Försiktigt.
Akta hans ben.
Här får du det bättre, Arturo.
Anderna är enorma.
Sökandet måste göras systematiskt. Till exempel indelat i zoner.
De var här igår.
Vi såg dem flyga över oss.
Idag hörde vi, men såg dem inte. De söker någon annanstans.
Alltså såg de oss inte.
De kommer.
-Det gäller bara att tro. -Tro? Seriöst?
Inte ett ord till de unga killarna.
Då tappar de hoppet.
Ni är äldst här. Ni har ett ansvar.
Räddningen kommer.
-Det här är inte hållbart. -Hur länge klarar vi oss här?
-Känner du till tre-regeln? -Nej.
Tre minuter utan luft, tre dagar utan vatten
och tre veckor utan mat.
Tre veckor utan mat. Jag är utsvulten efter tre dagar.
Det är ännu värre här, med kylan och höjden.
Vi bränner tre, fyra gånger fler kalorier.
Roque berättade om batterierna.
De satt i stjärtpartiet.
Jag tycker att vi ska gå till platsen för krocken och leta efter dem
och få igång radion.
Vi måste fortsätta!
-Medan snön fortfarande är fast. -Numa!
Spara på orken!
Jag vill inte bära ner dig.
Fito.
Vad är det?
Planet syns inte härifrån.
De kunde flyga rakt över utan att se oss.
Vi går ner igen!
Vi har inte ätit på sex dagar.
Igår kväll delade vi på den sista maten.
Några salta kex.
Nu är maten slut.
Carlitos berättade en sak.
Han tror att Nando börjar bli knäpp.
Igår kväll sa han till honom att han vägrar svälta ihjäl.
Jag vägrar svälta ihjäl.
-Han äter liken om han måste. -Jag äter liken om jag måste.
Jag sa att vi inte har något val.
För att fortsätta måste vi överleva.
För att överleva måste vi äta.
Marcelo.
Ingen kommer.
Vi svälter ihjäl.
-Vi tynar bort. -Sju dagar och nätter utan mat.
Utan något alls. Om vi inte äter, dör vi.
Vad ska vi äta?
Du är galen, Roberto. Och du kommer att göra alla andra galna.
Vi har mat där ute.
Där finns proteinet och energin vi behöver.
-Det är vansinne att fortsätta så här. -Roberto.
Roberto har rätt. Det handlar om liv eller död.
Tänk om vi blir räddade om två dagar. Kan vi inte uthärda?
-Vet du vad som händer utan mat? -Roberto!
Kroppen skrumpnar, som en växt. Hjärnan också. Man kan inte tänka.
-Mitt kiss är svart. -Mitt också.
Om vi gör det…
Vad händer med oss? Förlåter Gud oss?
Han förstår att vi gör allt för att överleva.
Gud har inte med saken att göra.
Jag är ledsen, Marcelo. Vi är här för att vi hade tur.
-Otur. -Det är bara kött.
-De är personer vi älskar. -Hur skär man ens i kroppar?
Vem skulle klara det?
Jag.
Jag gör det.
Jag också.
Jag äter det inte.
Vi kan det bara inte.
Är det ens lagligt?
Åker vi inte i fängelse?
-Det vore som organdonation. -Va?
För att räknas som organdonation krävs donatorns medgivande.
Det är ett brott, Marcelo.
Vi kan inte bara använda en kropp utan medgivande.
-Vi måste äta. -Vi har inte den rätten.
Har jag inte rätten att hålla mig vid liv?
Vem ska ta den rätten från mig?
Susy.
Susy. Andas, Susy.
Susana.
Susana, kom igen. Nej.
Gustavo!
Hjälp mig, är du snäll.
Susana.
-Hjälp mig. -Vad är det?
-Hon andas inte. Jag vet inte. -Rör på benen. Jag håller huvudet.
Roberto. Hon andas inte.
-Hjälp henne. -Flytta henne hit bort.
Hjälp mig, Gus. Kom igen!
-Hon andas inte. -Susy!
Coco Nicolich skriver till sina föräldrar.
"Kära mamma och pappa.
Jag skriver till er åtta dagar efter att planet störtade.
Vi befinner oss på en vacker plats
helt omgiven av berg och med en frusen sjö längre bort
som kommer att börja smälta så fort det töar.
Vi mår alla bra.
För stunden är vi 27 överlevande.
Nando Parrados syster dog idag.
Jag saknar er så mycket.
Jag ber ständigt till Gud…
att han åtminstone låter mig träffa er igen."
Det här är en gravplats.
Jag stannar inte här.
Jag har ont i magen!
Jag vet, Moncho, men lugna dig.
Jag kan inte andas.
Se på mig, Moncho. Andas.
-Jag vill inte… -Andas.
-Jag kan inte andas. -Jo då. Andas.
Jag måste ut härifrån. Jag kvävs!
Du kan inte gå ut nu. Se på mig. Lugna ner dig.
-Jag vill inte dö. -Du dör inte.
-Jag vill inte dö här! -Det ska du inte, Moncho!
DAG 9 DEN 21 OKTOBER 1972
Dör jag, har ni min tillåtelse att äta min kropp.
Så att ni kan överleva.
Ni har mitt medgivande också.
Och mitt.
Mitt också.
Fader vår, som är i himmelen, helgat varde ditt namn.
Tillkomme ditt rike, ske din vilja… Förlåt.
Förlåt mig.
Förlåt, Marcelo.
Förlåt, allihop.
-Vi har inget val. -Förlåt, Marcelo.
Inte den blicken, Coche.
Det är min vanliga blick, Daniel.
Kusinerna Strauch hade gruvligast tänkbara uppgift.
En ingen vill utföra.
Fito väljer ut liken…
…som de tre styckar, undangömda.
Utom synhåll för oss andra.
Det skyddar dem som äter från att förlora förståndet.
Hallå!
-Vad är det? -Jag har hittat något!
En radio.
Den är genomsur.
Kom igen, Roy. Laga den.
Vi som inte äter observerar himlen.
I väntan på ett tecken.
Åt vänster eller höger?
Högre, Coco.
Då behöver vi en sladd som vi binder fast i en påle eller något.
Håll den där.
Lite mer till vänster.
Lite till.
Inte så mycket. Lite till höger.
Där.
Lite till vänster.
Högre, Coco.
Akta sladden.
Här.
Vad är det?
Kom igen. Det går lättare med lite snö.
Nej, tack. Jag kan hålla ut.
Du måste äta, Numa.
Det är inte rätt, Pancho.
Nej!
Det här är El Espectador. Vi har nya uppgifter.
Sökandet har avslutats efter planet från Uruguay som störtade i Anderna
med rugbylaget Old Christians ombord.
Under de stipulerade tio dagarna
har man genomfört 66 sökuppdrag
med hjälp av 17 flygplan från Chiles flygvapen.
Även Uruguays och Argentinas flygvapen har deltagit med plan utan framgång.
Sökandet återupptas i början av nästa år,
när snösmältningen gör det lättare att upptäcka flygplansvraket.
Den chilenska flygräddningstjänsten rapporterar
att inte efter någon av 34 flygolyckor i Anderna
har man funnit överlevande.
Vi är strax tillbaka efter en reklampaus.
Eftersom de tillverkas av komponenter av hög kvalitet
och i vackra färger och mönster.
Anpassningsbar med sina tre modeller.
Bicicletas Victoria, en vinnande cykel.
Jag hade fel.
Jag bad er vänta i onödan.
Men om jag får be om en sak till…
…är det att äta.
Det enda vi har här är våra liv.
Vi måste försvara dem till varje pris.
Vi går ut och söker efter stjärtpartiet.
Utan att berätta det för någon, helt spontant.
Vi måste hitta batterierna och få igång radion.
Det är mer där.
Jag är här, Gastón.
Det är Daniel Shaw, Fitos kusin.
Han satt bakom mig och slungades ut.
Solen börjar gå ner.
-Vi måste återvända. -Nej.
Bara lite till.
Om vi har hittat allt det här, måste stjärtpartiet vara nära.
Vilka gick dit upp?
Numa, Gustavo och Maspons.
De tog inget med sig.
Temperaturen sjunker 20-30 grader där uppe.
Natten kommer ikapp dem.
Solen har smält snön och vi sjunker ner till knäna.
Nej, hitåt!
Vi kan knappt röra oss framåt och nu är vi fångna i mörkret.
Vi kommer att förfrysa!
Slå mig!
Ju ihärdigare man försöker fly,
desto hårdare slår berget tillbaka.
Gus, ät.
Så, Numa…
Vad såg ni där uppe?
Numa.
Berätta.
Bara berg och mer snö.
Åt alla håll?
Såvitt jag kunde se var det allt där fanns.
Och västerut?
Kunde ni se bortom isväggen?
Nej.
Det går inte.
Det är Chile där bakom.
Vi måste ta oss dit.
Men du måste äta.
Annars tar du dig inte till Chile.
Se så.
Jag tuggar det högst två, tre gånger.
Jag tvingar mig att svälja.
För första gången tänker jag på den alltmer sannolika möjligheten
att jag aldrig kommer hem.
Men Nando ger mig hopp.
Han tränar varje dag, helt besatt av en tanke.
Att bortom det där berget ligger Chiles gröna dalar.
Det är självmord att bestiga berget.
Men jag kommer att följa med.
DAG 17 STORMENS FEMTE DAG
Lyssna, Vasco, jag ska svara dig
Din vers måste ha kostat dig en lön
Varför inte stiga upp Och gå en sväng i snön?
Brutalt, Bobby.
-Är du beredd, Carlitos? Kör. -Hörru!
Vi 27 får knappt plats Kanske är det ett omen
För när vi trängs här nere Har man det bra i finrummen
Medan den här tragedin utspelar sig
Från min hängmatta ser jag Hjältar utan mantlar, fulla av kurage
Och även om raseriet ibland knäcker mig
Är att vara med er En gåva livet mig ger
Även om vi är i ett plan och fryser ihjäl
Har Coco tur att jag kan värma hans häl
Men Coco, bli inte alltför van
Vi ska hem till Uruguay Till familjer och barn
-Snyggt! -Din tur, Coquito.
Min är lite mer sentimental.
Den trettonde var mammas födelsedag
Jag ber Gud om bara en sak
Att skicka mig hel hem
-Så jag får fira henne igen -Jättefin.
Den var bra.
-Snygg. -Här finns mången intelligent
Och en och annan inkompetent
Som inte ens vet vem som är president
Den var hemsk!
-Okej. -Hopplös.
Jag jobbar i alla fall. Till skillnad från vissa.
Livet på berget är en pärs
Jag vill fly likt en puma
Men inte innan jag hört en vers Av vår blyga vän Numa
På den isiga bergvägg
Där inget lever, inte ens ett spindelägg
I den här frysboxen
På de kalla sluttningarna Och klippblocken
Från berget…
Kom igen. En applåd för Numa!
Bra!
Hjälp!
Roy!
-De ligger under snön! -Jag är här.
Kom igen! Gräv!
Fito!
Tintín!
Håll ut!
Håll ut! De kommer att få ut er!
-Coche, hjälp mig. -Få ut dem!
-Gräv! Sätt fart! -Håll ut!
Håll ut!
Gräv!
Snälla, hjälp!
Håll ut, Numa!
Jag ska få ut dig!
Pancho!
Coco!
Liliana ligger där. Trampa inte där!
Liliana ligger där, för guds skull.
Trampa inte där! Liliana är där!
Håll ut, Liliana! Gå inte där. Liliana ligger där.
Gå inte där. Jag ska få ut dig, älskling!
Här!
Coco, kom igen!
Coco!
Andas!
Andas.
Andas, älskling.
Hon andas inte.
-Andas. -Han andas inte!
-Andas, älskling. -Håll ut.
Andas.
Andas, älskling. Andas.
-Vad är det som låter? -Vad händer?
Vad händer?
Kom igen.
Det kommer in luft.
-Det finns syre här. -Ja.
Mår alla bra?
-Arturo? -Jag lever.
-Javier också, men inte Liliana. -Vasco?
-Här. Jag lever. -Jag, Roberto, lever också.
Jag också, Moncho här.
Pedro Algorta här.
Diego?
Han är död, Fito.
-Roque också. -Maspons överlevde inte.
-Nando här. Jag lever. -Enrique och Juan Carlos är döda.
-Tintín? -Jag är här.
Coco?
-Coco? -Coco är död. Roy här.
Och Marcelo?
-Marcelo? -Marcelo!
-Marcelo!
-Marcelo? -Kapten?
Marcelo!
Marcelo var fången i snön.
Han kände inte kylan för han hade slutat känna.
Att slippa känna är en lättnad.
I 17 dagar hade vi väntat på något sådant här.
Ett lugnt ögonblick.
En stilla sekund.
-Hur mycket snö är det där uppe? -Det kan vara ett berg.
Snälla alla, be!
Välsignad vare din livsfrukt, Jesus.
Idag är det den 30 oktober.
Det är min födelsedag.
Jag fyller 25.
Idag är det svårt att inte tänka på där hemma.
Ljus betyder att vi inte är så djupt begravda.
Hur länge blir vi fast här?
Tills stormen är över.
DAG 18 BEGRAVDA I TVÅ DAGAR
Hungern är outhärdlig.
Fram till nu har kusinerna Strauch lyckats få köttet att bara vara kött.
Namnlöst.
Ansiktslöst.
Men här är det omöjligt.
Killar?
Ska ni inte göra något?
Roberto.
Vi måste väl äta för att leva?
Tänker ni ge upp nu?
Efter allt vi gått igenom?
Vi måste ut. Jag stannar inte här.
Jag vill ut!
Vad begär ni av mig?
Det räcker, Numa!
Kom igen!
Sluta!
Numa!
DAG 20 BEGRAVDA I FYRA DAGAR
Himlen.
Jag ser himlen!
Du först, Moncho. Du är mindre. Sätt fart.
Solen!
Kom nu!
Vi klarade det.
Hallå! Vad ser ni?
-Margarita är här, Álvaro. Din tjej! -I bikini!
Hälsa att jag är på väg!
Vi lever!
Vi lever än!
Sluta!
Flaskan.
Hur är det med benet?
Det är inget. Bara ett skärsår.
Spara på krafterna.
Jag orkar snart inte mer.
Säg inte så, Arturo.
Tappa inte tron.
Min tro är starkare än någonsin.
Har du blivit altarpojke nu?
Skratta inte.
Men det jag tror på…
Förlåt mig, Numa.
…är inte din Gud.
För den guden…
…säger vad jag ska göra där hemma…
…men inget om vad jag ska göra i bergen.
Det som händer här ser man inte med sina gamla ögon.
Numa.
Det här är min himmel.
Jag tror på en annan gud.
Jag tror
på guden Roberto har i sitt huvud
när han sköter om mina skador.
På guden Nando har i sina ben…
…när han fortsätter gå trots allt.
Jag tror på Daniels händer…
…när han skär upp köttet.
Och Fito, när han delar ut det…
…utan att säga vem av våra vänner det var.
Så vi kan äta det…
…utan att behöva minnas deras ögon.
Den guden tror jag på.
Jag tror på Roberto.
På Nando.
På Daniel.
På Fito.
Och på våra döda vänner.
Du är en filosof, Arturo.
Altarpojke och filosof.
Kom igen nu.
-Kom igen. -Vi måste ge oss av.
Se på solen.
Vi måste vänta.
-Vänta på vad? -Vi måste förbereda oss.
Tänk om det blir storm.
Vi måste invänta värmen.
Vi klarar inte en enda natt utomhus.
Säg till honom, Numa.
Det börjar töa den 15 november.
Värmen kommer. Stormrisken minskar.
-Två veckor av ren väntan. -Nej, av förberedelser.
Att ge sig ut utan plan har inte lett till någonting.
Vi vet inte ens hur långt vi måste gå.
Hallå!
Vi behöver hjälp här.
-Sitter ni skönt i era stolar? -Kom igen.
-Kom nu. -Kom och hjälp.
Går det bra?
Ta de där plåtarna.
-Här, nu sätter vi fart. -Behöver du hjälp?
DAG 34 SNÖSMÄLTNINGEN BÖRJAR
Hjälp mig, Roberto. Räck mig en hand, Numa.
Stötta upp hans huvud. Långsamt.
Lyft honom. Nu.
Långsamt.
Det går bra, Roberto. Så där, ja.
Dra upp skjortan långsamt. Så här.
Arturo är svårt sjuk.
Jag ger honom tre dagar. Vasco, kanske några till.
Vad säger du?
Om vad?
-Hur lång tid ger du dem? -Vart vill du komma?
Säg det.
Vad vill du?
Vi har gjort allt vi kan här som läkare, Roberto.
Vi slutar som dödgrävare.
Jag vet hur svårt det är.
Men du har starkast ben i laget.
Du måste gå åt oss andra.
Passa!
Roberto, passa!
Försiktigt.
Här borta. Nu bär vi honom.
Okej.
Lägg honom här.
Jag är här. Andas med mig, Arturo. Så ja.
Arturo Nogueiras lungor är fulla av vätska.
Han överlever inte.
Så ja.
Så där, ja.
Gustavo försöker hjälpa honom.
Så ska det se ut.
Men ingen kan andas åt honom.
Så där, ja.
Vi måste försöka allt.
Vi är fyra frivilliga.
Vi går neråt, mot Argentina.
Vi har klätt oss i fler lager kläder i hopp om att överleva nätterna utomhus.
Numa!
Gick det bra?
Det är infekterat.
Vi måste tillbaka.
Vi kan inte bära Numa.
-Roberto. -Jag går ensam.
Det är inte långt.
Förlåt.
Vad har hänt, Numa? Numa!
-Vad hände? -Var är de andra?
Svara. Säg något.
Du är här med oss. Vad hände?
Min pappa!
-Vasco, vi är här. -Pappa!
-Lugn. Se på mig. -Var är mamma?
Se på mig. Din pappa är här.
Se på mig. Vi är här.
-Pappa! Pappa, kom hit! -Sluta.
Så ja.
Vi är här.
Vasco.
-Se på mig, Vasco. -Pappa!
-Tack. -Rafael… Rafael Echevarren.
Echavarren.
Jag fattar inte, Javier.
Från första stund sen vi störtade har jag försökt hjälpa med allt jag kan.
Jag har alltid försökt…
…göra det rätta.
Och nu, med det här benet…
…är jag värdelös.
Vad är meningen med allt?
Med Arturos och Vascos död och med alla andra som har dött?
Liliana gav allt, alltid.
Under lavinen, i snön, kände jag hennes kropp under min.
Jag var bara några centimeter under ytan
och lyckades sticka upp mitt huvud
och skrika det högsta jag kunde: "Liliana, håll ut!"
"Jag får ut dig. Jag lever."
Jag såg dem gå ovanpå henne.
Så jag skrek: "Trampa inte där!"
"Trampa inte där! Liliana ligger under snön!"
Hon kunde inte komma ut om inte jag tog mig ut först.
Men jag kunde inte röra mig. Jag hade fötterna mot hennes bröstkorg.
Om jag försökte ta mig ut skulle jag trycka ner henne djupare.
Vad är meningen med det?
När vi nådde ner till Liliana var hon död.
Medan de fortsatte gräva fram våra vänner,
en död, en levande, en död,
höll jag om Liliana så hårt jag kunde.
Och jag kände en kärlek jag aldrig känt i hela mitt liv.
Jag insåg att jag hade en uppgift.
Jag skulle ta kärleken jag pressade så hårt mot mitt bröst
och föra hem den till mina barn.
Hennes död var inte förgäves.
Din skada gör dig inte värdelös.
Lägg av. Kom igen, Roy. Hjälper du till?
Nando?
De säger att du har blivit lat.
Du sover dagarna i ända. Varför det?
-Vi måste träna. -Vad gör du här?
Du kommer inte tro mig.
Vi gick österut i två, tre timmar…
…och plötsligt såg vi planets stjärtparti bakom en höjd.
Vi hade aldrig hittat det.
Det kastades framåt.
Åt andra hållet.
Det var otroligt.
Det låg resväskor och rena kläder överallt.
Flaskor med rom.
Cigaretter.
Och choklad.
Vänta. Ät inte pappret.
Du bestämmer inte vad jag får äta.
Nu så.
Du hade rätt.
Vi tillbringade natten under bar himmel. Det är ett mirakel att vi överlevde.
Men vi hittade planets batterier.
De satt längst bak.
Det blir lättare att bära hit radion.
Såg du Roy laga den bärbara radion?
Roberto tror han kan få igång planets radio.
Vi ska gå tillbaka.
Vi måste försöka.
Nando, Roberto, Tintín och Roy gick till planets stjärtparti.
Om jag bara kunde följa med.
Roy är svag och tror inte att radion kan fungera.
Kom igen, Roy. Vi har ont om tid.
Han är livrädd.
Men han gör det för gruppens skull.
-Jag tror inte mina ögon. -Snyggt, Roy.
1-C-6-0-1.
B… Inte den där. Vilken var det?
-Ett, sju. Den där. -Sju.
Och om det inte går?
-Vad gör vi då? -Då får vi försöka gå igen.
Visst, Roberto?
Västerut, mot Chile.
Hallå!
Hallå?
Vi är uruguayanerna som störtade i Anderna. Hör ni mig?
Vi är här.
Hallå?
För varje dag som går förlorar vi lite mer liv.
Försiktigt.
Matransonerna räcker inte. Så vi rensar benen på kött.
Det som en gång var otänkbart
har blivit vardag.
Och vi har slutat bry oss.
Se så.
Här. Ät lite.
Du måste äta, Numa.
Ät halva.
Ge inte upp nu.
Jag ger inte upp, Pancho.
Jag dör.
Och det gör ont…
…att inte kunna hjälpa er mer.
Sluta med det där.
Tänk på dig själv.
Ska jag tänka på mig själv?
Se på mig.
Jag är 25 år, Pancho.
Jag har hela livet framför mig, så mycket kvar att göra.
Jag vill…träffa mina syskon igen.
Jag vill träffa mamma och pappa.
Jag vill dansa.
-Du dansar ju aldrig. -Jag vet.
Men nu vill jag det.
Jag vill allt.
Jag vill skratta.
-Jag vill gråta. -Gråt, då.
-Jag kan inte. -Gråt.
Se så, gråt nu.
Gråt med mig.
Varför skrattar du?
Gråt med mig. Nu.
Släpp ut det.
Kom igen, knasboll.
Kom igen.
Nando! Kom och titta!
-Vad är det där? -Det är vattentätt.
Vi kan väl använda det?
Det täckte över rören.
-Finns det mer? -Ja, massor.
Ett-C.
Nej!
IDAG, DEN 29 NOVEMBER 1972,
FINNS DET 17 ÖVERLEVANDE KVAR HÖGRE UPP
I DET URUGUAYANSKA FLYGPLAN SOM STÖRTADE I BERGEN
Vad hände?
Radion fungerade inte.
Vi hittade det här tyget.
-Vad är det? -Vattentätt tyg.
-Vi kan göra en väst. -Inte en väst, Tintín.
-En sovsäck. -Då kan vi överleva nattetid utomhus.
Vi har tyg så det räcker.
Vi kan göra en enda stor.
När går vi, Roberto?
Roberto.
När?
När sovsäcken är klar.
Det har gått 58 dagar sedan flygvapnets Fairchild 571-plan försvann
med 40 passagerare och en besättning på fem.
Planet hade chartrats för att flyga rugbylaget Old Christians
med sällskap till Chile.
Nu har flygvapnet ställt i ordning ett C-47-flygplan
som ska återuppta sökandet i Anderna.
Roberto, det är meningslöst att gå tillbaka till ruta ett.
De sa att de ska söka.
Ja, några träskallar som flög rakt över oss utan att se oss.
De letar efter kroppar.
-Vi har varit här i två månader. -Två månader, Roberto.
Tror du att de tror att vi lever?
-Vi lever. -Lever?
Se på oss.
Se på honom.
-Kallar du det att leva? -Hör på, inga böner får oss härifrån.
Ska ni sova i bergen i den där?
Vad gör du?
-Sluta! -Roberto.
Gillade du den inte?
Killar.
Se hit. Fotodags.
Tintín insisterar på att ta foton.
Som om han fångar ögonblick på en resa han ska återvända från.
Jag undrar vem bilderna är till för?
Oss?
Le, för tusan.
Jag kommer aldrig att se dem.
Kom igen, vi kan fortfarande le.
De är kanske till för våra familjer.
Eller andra som minns oss nu,
som ser på bilder av oss tagna i det förgångna.
Carlos, se in i kameran.
När de ser på fotona får vi nytt liv i deras fantasi.
För de kommer att fråga sig samma sak som vi gör nu.
"Vad hände med dem?"
Vad hände med oss?
Vilka var vi på berget?
Nando.
Du ska veta att du har lov att använda min kropp.
Prata inte så där.
Jag vet att jag inte kommer hem.
Säg inte så.
Det är sant.
Men det gör inget.
Jag har accepterat det.
Jag är redo för vad som än väntar.
Det är vi båda.
Det gör mig mycket lycklig
att veta att ni alla kommer att klara er.
Det är jag glad för.
Tack.
Jag heter Numa.
Jag dog den 11 december 1972.
I sömnen.
INGEN HAR STÖRRE KÄRLEK ÄN DEN SOM GER SITT LIV FÖR SINA VÄNNER
Vi ger oss av imorgon.
Du klarar det här.
Lycka till.
-Tack. -Du också.
En kram till.
Carlitos.
Okej?
Du får använda mammas och Susys kroppar, okej?
Nu så!
-Kom igen! -Nu gör vi det här.
-Lycka till! -Lycka till!
Titta åt båda hållen innan ni går över!
Och glöm oss inte!
-Vi väntar här. -Ett steg i taget.
Heja!
DAG 61 EXPEDITION VÄSTERUT, CHILE
Nando!
Vi måste hitta en plats för sovsäcken!
Vi måste lite högre!
Vi når inte toppen!
Jag tar mitten.
Så vackert det är.
Synd bara att vi är döda.
Jag vänder inte om.
Anderna kan inte fortsätta för evigt. Någon gång tar snön slut.
Havet är där bakom.
-Det säger du jämt. -Se, var vi är.
Efter så mycket klättring.
Det ligger för våra fötter.
Vi måste bara korsa dalen. Hur lång tid kan det ta?
Tio dagar? Tolv?
Vi har bara mat för en vecka.
Vad vill du göra?
Följa med mig…
…eller vänta i planet?
Du ber mig dö med dig.
Jag ber dig följa med mig.
Se där borta. Ser du de där två topparna?
Mellan dem. Det är som två bröst.
Det är ingen snö där.
Ser du? Det är Chile.
Ser du det?
Jag ser det.
Tack.
Var försiktiga.
Nando och Roberto fortsätter västerut.
Vi bestämde att jag skulle återvända. Då räcker maten längre.
Där uppifrån ser man lägre toppar.
De är bruna.
Det är ingen snö där.
Killarna klarar det bra. De har mat för tio dagar.
Inget stoppar dem.
En dal.
Roberto!
Nando!
Hallå!
Hjälp oss, snälla!
Vi kommer från planet som störtade!
-Hallå! -Vi är så hungriga!
FLYGRÄDDNINGSTJÄNSTEN
JAG KOMMER FRÅN PLANET
"Jag kommer från planet som störtade i bergen. Jag är från Uruguay.
Vi har gått i tio dagar.
Det finns 14 skadade kvar i planet.
Vi måste ta oss härifrån fort, men vet inte hur."
Från San Fernando.
"Vi har ingen mat.
Vi är svaga."
-"När kommer räddningen?" -"När kommer räddningen?"
"Snälla, vi kan inte ens gå. Var är vi?"
Vi avbryter sändningen för att ge er mer information
om nyheten som vi nyss berättade om.
Vi har namnen på de två unga överlevarna
från det uruguayanska planet som störtade i Anderna för 71 dagar sen.
De heter Roberto Canessa och Fernando Parrado.
CHILES FLYGVAPEN
DAG 71 DEN 22 DECEMBER 1972
Ge hit. Ge mig den.
Snygging.
Vad gör vi med allt det här?
VASCO
ARTURO
DANIEL SHAW URIOSTE
MARCELO
Nu, min vän, ska du få namnen på killarna där ute. Hör du mig?
Upprepa varje namn två gånger, tack.
Säg varje namn två gånger.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, min son.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Där är de!
Alla är där!
Allihop!
Vi ska hem!
Kom igen, Javier! Sätt fart!
Kom nu, Roy. Upp med dig!
Kom, Gustavo!
Lämna den! Backa!
-Vad menar du? -Vi kan inte ta ombord mer.
Kom nu!
-Nu drar vi! -Nej, jag reser inte utan den här.
Hoppa in! Vart ska du?
Låt gå, ta ombord den.
In med er!
Sätt fart! Hoppa in!
In med dig.
Den 22 december återvände 16 överlevande från Anderna.
Idag förmedlar min röst deras ord.
Den vittnar om hur vi alla var lika viktiga.
Det här är vår historia.
Mamma.
Det är ett mirakel.
-Vad menar du med mirakel? -Det här miraklet.
Vilket mirakel?
SAN JUAN DE DIOS-SJUKHUSET
Hemkomsten är överväldigande.
Vad gör folkmassan här?
Alla vill komma nära mina vänner, röra dem, höra allt.
"Vad hände på berget?"
Ja!
Journalisterna med sina kameror och mikrofoner ställer frågor.
Läkarna med sina undersökningar och instrument ställer frågor.
Vad ser de?
De skräms av de skitiga kläderna.
Av de avmagrade kropparna som bränts av solen.
Smutsen på deras hud.
Nando!
Tidningarna kallar dem Andernas hjältar.
De som återvände från döden för att återförenas med sina pappor…
…sina mammor…
Du liknar en gammal man.
…sina flickvänner…
…och sina barn.
Men de känner sig inte som hjältar.
För de var döda som vi.
Men bara de fick återvända hem.
När de minns oss…
…frågar de sig: Varför återvände vi inte ihop?"
"Vad är meningen med allt?"
Bara ni kan ge det mening.
Ni är svaret.
Fortsätt ta hand om varandra.
Och berätta för alla vad vi gjorde på berget.
SNÖNS BRÖDRASKAP
BASERAD PÅ "LA SOCIEDAD DE LA NEVE" AV PABLO VIERCI
Undertexter: Jessika Johansson