Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
1972. október 13-án
az Andokban lezuhant egy uruguayi repülőgép.
A fedélzeten 40 utas és ötfőnyi személyzet tartózkodott.
Egyesek szerint tragédia volt.
Mások azt mondják, csoda.
Mi történt valójában?
Mi történik, ha magadra hagy a világ?
Ha nincs ruhád, és megfagysz?
Ha nincs mit enni, és haldokolsz?
A válasz a hegyekben van.
Vissza kell térnünk a múltba,
tudva, hogy a múlt az, ami leginkább változik.
MONTEVIDEO, 1972. OKTÓBER
Gyerünk! Nyomjátok!
Gyerünk, Old Christians! Rajta! Menni fog!
- Szerezzük meg! - Gyerünk!
Gyerünk!
Hajrá, Old Christians!
- Hajrá! - Gyerünk!
Hadd szóljon!
Gyerünk!
Tartsátok meg! Rajta!
Gyerünk, Roberto!
Passz Nandónak!
Roberto, dobd!
- Nandónak! - Gyerünk, Roberto!
Passzolj! Robert, passzold le!
Passzolj!
Négy ember volt rajtad. Nem ment.
- De, csak nem csináltad. - Kevesebb gondolkodás.
- Nem lettél volna jobb. - Rosszabb se.
- Jó, de én nyertem meg a bajnokságot. - Megnyerted?
Most meg, hogy nem megy olyan jól…
Oké, mi ilyen vicces? A mai eredmény?
Roberto, bízol bennem, igaz?
Ha azt mondom, passzold le, lepasszolod, oké?
A repülőjegyet pedig ma kell fizetni, szóval kérem!
A gép fele még üres. Daniel, jön az unokatesód?
- Igen, négyen. - Ez a miénk.
- Nem találtál borítékot, Coco? - Nem.
Még valaki?
Gastón, a barátaid?
- Igen, ledumáltam velük. - Minddel?
Igen, már csak egy hiányzik.
És mondá: „Te vagy az én szeretett Fiam.”
Akkor a Lélek a pusztába vitte Jézust.
Ott maradt negyven nap és negyven éjjel, és megkísértette az ördög.
„Ha Isten Fia vagy, mondd, hogy ezek a kövek változzanak kenyérré!”
Jézus azt felelte: „Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem a tanítással…”
Pancho!
Vegyétek, és egyetek ebből, mert ez a testem…
Pancho, ez Numáé.
Halálodat hirdetjük, Urunk, és hittel valljuk feltámadásodat,
amíg el nem jössz.
Fogd már, Alfredo!
Hé, gyere ide!
Add oda Panchónak!
Köszönöm.
Hé, Numa!
Bocsánat, odaadnád neki?
Gastón.
GYERE VELÜNK CHILÉBE, HAVER!
Munkás-diák egységfront!
- Kereskedelmi jogi vizsga van 20-án. - Nem, azt eltolják két héttel.
- Nézd ezt a káoszt! - Nem csak a vizsga az oka.
- A rögbi sem érdekel. - Nem is a rögbiről szól.
Santiago de Chile 45 dollárért. Találsz ennél jobb ajánlatot?
- Soha! - Soha az életben.
Ezt nézd meg!
Az összes lány telefonszáma, akikkel ott találkoztunk.
- Graciela. - Egy angyal.
- Silvia. - Elegáns szépség.
- Beatriz. - Igazi bombázó.
- Nélida… - Őt ne!
- Miért? - Viccelsz? Nélida csodás.
Végigzokogtad miatta Montevideo utcáit.
- Elég volt! - Ne már!
Vigyázz rá! Ne add oda Gastónnak!
Oké? Gyerünk! Vegyünk még egy kört!
Hagyd már Nélidát! Mindig vele jössz. Semmi közöd hozzá.
Ne kelljen ezzel a két idiótával mennem. Kérlek!
Ezzel nem győzöl meg.
Mondjak egy igazi okot?
- Jó. - Veled akarok lenni.
Pár hónap múlva diplomázol. Utána folyton dolgozni fogsz.
Montevideo legjobb ügyvédje leszel, büszkék leszünk rád,
de minden megváltozik.
Nem érted? Ez lehet az utolsó közös utunk.
Azt akarod, hogy sírjak?
Munkás-diák egységfront!
Jó estét!
Gyere ide! Jó fiú!
Csámpi.
Mit gondolsz?
Menjünk?
Kedd reggel nyolc óra van itt, Montevideóban.
Seggfej!
Berch Rupeniant hallgatják a Radio Independencián.
A négynapos hétvége napsütéssel és kellemes hőmérséklettel indul,
hogy mindenki jól érezze magát.
Ne már, Panchito!
Szép napot!
INDULÁS, NEMZETKÖZI JÁRATOK
Köszönöm.
Numa!
Hogy vagy?
Szia!
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Sziasztok!
Viselkedjetek jól!
Köszönjetek el anyától!
Jó szórakozást!
Szeretlek titeket!
Egy. Kettő.
- Javier, mosolyogj! - Három.
- Megvan. - Ez az!
Szuper!
Indulás, srácok!
Kattant?
- Igen. - Tökéletes.
Numa Turcatti vagyok.
Huszonnégy éves.
Körülnézve alig ismerek valakit…
mégis otthonos velük lenni.
A többségük fiatal, mint én.
Szeretetben nevelkedtek,
tengerparti házakban.
Néhányan
most indulnak először hosszabb útra.
Gyerünk már, Carlitos! Ülj le!
MONTEVIDEO PARTJAINÁL ELSÜLLYEDT EGY HAJÓ
Coco, nézz ide!
Ez jó lett.
Elküldjük Diego unokatesójának.
- Kereteztesd be neki! - Kösz.
Dieguito!
Gyerünk, Panchito! Nyerni akarok.
Jó lapjaid vannak.
Az unokatesód…
Hoppá!
Ma éhes a cápa.
A hegység, igaz?
Tényleg leránt mindenkit, aki átrepül felette?
Igen.
Így van.
Az Argentína felelő jövő meleg szél
a hideg hegyi levegővel ütközve leszívó hatást kelt.
Hülyéskedsz.
Nem. Ez okozza a turbulenciákat.
Viszont egy lépéssel előttük járunk. Nézd!
Ez itt a hegylánc.
Innen ide tartunk.
Viszont nem egyenesen repülünk.
Bárcsak ilyen egyszerű lenne! A hegylánc hatalmas.
Ezért délre tartunk,
ahol van egy hágó.
Ott repülünk át, és Curicónál fordulunk észak felé.
Tíz perccel később Santiagóban leszünk.
Kérjük, kapcsolják be a biztonsági öveket!
Hamarosan leszállunk Santiagóban.
Osszatok, mindjárt jövök.
Jó napot, hölgyeim és uraim! A kapitány, Carlos Páez tábornok beszél.
Kössék be magukat, hogy a hulláik ne szóródjanak szét!
- Ajánlják másoknak is társaságunkat! - Elnézést!
Üljön le!
Üljön le, kérem!
Carlitos!
Elég! Kössétek be magatokat!
Menjenek előre! Szükségem van egy kis helyre itt hátul. Rajta!
Mi van? Megijedtél?
Óvatosan, Javier!
Nando, a biztonsági öved.
Üljön le!
Nando!
- Susy! - Ne mozduljanak!
Több tolóerőt!
Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy…
Üdvözlégy Mária…
Gastón!
Add a kezed!
Roberto.
Itt vagyok lent!
Eduardo.
Marcelo.
Igen, haver. Itt vagyok.
Nem akarok több halált!
Nem akarok több embert meghalni látni!
Támaszd a falnak!
Ne így! Emeld fel!
Meg kell nyugodnod. Nyugalom! Lélegezz!
A szemembe nézz! Orvostanhallgató vagyok.
A nevem Roberto. A tiéd?
- Álvaro. - Teljes neved?
Álvaro Mangino.
A pilóta él!
Segítsetek!
A pilóta él!
Gyerünk, Gustavo! Háromra. Egy, kettő, három!
Erre!
1. NAP – 1972. OKTÓBER 13.
A pilóták még élnek. Nyissuk ki!
Semmi sem működik. A lámpák sem égnek.
Mondja el, hogy működik a rádió!
Mit nyomjak meg?
A repülőnk lezuhant a hegyekben. Uruguayiak vagyunk.
Lezuhantunk a hegyekben. Hall valaki?
Működik?
Elhagytuk Curicót.
Micsoda?
Már elhagytuk Curicót.
Mi Curicó?
Ismételje meg, nem értem.
- Segítség! - Menjünk!
Ide!
Az Úr legyen veletek!
Az éjszaka rajtaütésszerűen száll le.
A hőmérséklet percek alatt esik 30 Celsius-fokot.
A zuhanást túléltük, de a hideget nem fogjuk.
Összebújunk, ahogy csak tudunk.
A halottak és az élők, összekeveredve.
Hazamegyek.
Kérem az útlevelét!
Fogd szorosan a kezem!
Így töltjük az éjszakát.
Aki elalszik, megfagy!
A sérültek jajonganak.
Gyerünk!
Ahogy mindenki más is.
Engedj el! Anya!
Anya!
Ölelj át!
Ölelj át erősen, Pancho!
Segítség.
Segítség!
Élünk, Pancho.
Kérhetek egyet?
Tudjuk, hol vagyunk?
Még nem.
Marcelo. Meghalt Pancho Abal és Martínez Lamas.
És a hölgy, aki tegnap kiabált.
Gastón kirepült, amikor letört a farok.
Daniel unokatestvérem is.
És Guido meg Alexis.
Nando is haldoklik.
A húga sincs jól.
Nincs hely ellátni a sérülteket.
Csinálunk helyet bent.
Kiszedjük az üléseket.
Gyerünk, srácok!
A sérültekkel kell törődnünk.
Rakjuk őket a napsütötte oldalra!
Mindent megteszünk értük, amit tudunk.
- Platero! - Igen?
Minden hasznosnak tűnő dolgot rakj egy bőröndbe!
Keress ételt a poggyászban!
Mindent rakj be egy bőröndbe!
Tessék, Bobby.
Mi legyen halottakkal?
Rakjuk őket oda,
oldalra!
Amíg jön a mentőcsapat.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO – 50 ÉVES GRAZIELA GUMILA DE MARIANI – 43 ÉVES
DANTE LAGURARA – 41 ÉVES
ESTHER HORTA DE NICOLA – 40 ÉVES FRANCISCO NICOLA – 40 ÉVES
JULIO FERRADÁS – 39 ÉVES JULIO MARTÍNEZ LAMAS – 24 ÉVES
FELIPE MAQUIRRIAIN – 22 ÉVES FRANCISCO „PANCHO” ABAL – 21 ÉVES
FERNANDO VÁZQUEZ – 20 ÉVES CARLOS VALETA – 18 ÉVES
Még?
Be kell osztanunk.
Segítség!
2. NAP – 1972. OKTÓBER 14.
Azt ne!
Nem. Nincs nagyobb? Az ott!
- Ne nyúlj hozzá! - Roy!
Keress ruhákat, kabátokat, bármit!
Oké, add!
Azt ott!
Szövetet, ruhát, bármit!
Coco, fogd!
- Nagyobb. - Hányan halnak meg ma?
Senki sem hal meg, Carlitos.
Megígérem.
Tessék! Tömjük be a réseket a hideg ellen!
Marcelo.
Eljönnek értünk.
Holnap.
Fito Strauch nem olyan optimista, mint Marcelo.
Józan ember, nem vitatkozna a kapitánnyal,
de nem tetszik neki, amit lát.
Ezen a helyen nem lehet életben maradni.
Az ember itt örökre idegen marad.
3. NAP – 1972. OKTÓBER 3.
Nando.
Nem. Nando, ne…
Nem hallak.
Mi történt?
Nekirepültünk egy hegynek.
A húgom.
Susy.
Ott van, pihen.
Hol van anya?
Meghalt, Nando.
- Szia, apa! - Akkor hétfőn. Vigyázz rájuk!
Persze.
Bízz bennem!
- Mióta vagyunk itt? - Három napja.
Megláttak minket?
Add ide! Jól van. Kösz.
Megbillentette a szárnyát! Megláttak!
- Megláttak! - Jelzett!
Köszönöm!
Tudjátok, mit ennék most?
- Chivito szendvicset a Bar Arocenában. - Egy chivito canadiensét.
- Én milanesát a La Mascotában. - Igen!
- Tükörtojás. - Sült krumpli.
- Olyan jó a milanesájuk. - A legjobb.
Csodálatos. És olyan nagy…
Sült krumpli és sonka.
- Bacon. - Hé!
Miért nem dobtak le ételt a gépről?
Értelmetlen lenne.
Elsüllyedhet a hóban.
Nem jutna el hozzánk.
Hozzátok ide a sérülteket!
Óvatosan!
Vigyázz a lábára!
Itt jobb helyed lesz.
Az Andok hatalmas.
Meg kell szervezniük a keresést valami alapján. Például zónák szerint.
Tegnap erre jártak.
Láttuk őket elrepülni.
Ma hallottuk, de nem láttuk őket. Biztos másik zónát fésülnek át.
Vagyis nem láttak meg.
Jönni fognak.
- Hinnünk kell. - Hinni? Tényleg?
Egy szót se a fiatalabbaknak!
Összeomlanának.
Ti vagytok az idősebbek. Tiétek a felelősség.
Ránk fognak bukkanni.
- Ez így nem megy tovább. - Mennyi időnk van?
- Ismered a hármas szabályt? - Nem.
Három perc levegő nélkül, három nap víz nélkül, három hét étel nélkül.
Három hét étel nélkül. Három nap telt el, és éhen halok.
És itt rosszabb. Hideg van, a hegyekben.
- Négyszer annyi kalória kell. - Roque említette az akkukat.
A gép farkában voltak.
Szerintem menjünk el értük, és javítsuk meg a rádiót.
Tovább kell mennünk!
- Amíg tömör a hó. - Numa! Spórolj az erőddel!
Nem akarunk cipelni visszafelé.
Fito.
Mi az?
Innen nem látszik gép.
Átrepülhetnek felettünk, de nem látnak.
Menjünk vissza!
Már hat napja nem ettünk.
Tegnap osztottuk szét az élelem végét.
Egy kis sós kekszet.
Semmi sem maradt.
Carlitos mondott valamit.
Szerinte Nando kezd megőrülni.
Este azt mondta, nem hajlandó éhen halni.
Nem fogok éhen halni.
- Ha kell, megeszi a hullákat. - Megeszem a hullákat.
Azt válaszoltam, nincs más választásunk.
Valahogy életben kell maradnunk.
Ahhoz pedig enni kell.
Marcelo.
Nem jönnek értünk.
Éhen halunk.
- Elsorvadunk. - Hét napja nem ettünk.
Semmit. Ha nem eszünk, meghalunk.
Mit együnk?
Megőrültél, Roberto.
A többieket is az őrületbe kergeted.
Kint van étel.
Odakint van protein. Energia.
- Őrültség így folytatni. - Roberto!
Robertónak igaza van. Az életünk múlik ezen.
És ha két nap múlva megmentenek? Nem bírjuk ki addig?
- Tudjátok, mi lesz, ha nem eszünk? - Roberto!
A test elhervad, mint egy növény. Az agy is. Nem tudsz majd gondolkodni.
- Feketét vizelek. - Én is.
Ha megtesszük…
Mi lesz velünk? Megbocsátja Isten?
Meg fogja érteni, hogy a túlélésért tettük.
Istennek ehhez semmi köze.
Bocsáss meg, Marcelo.
A sors hozott ide minket.
- A balsors. - Csak hús.
- A szeretteink. - Hogy vágnánk fel őket?
Ki tenné meg?
Én.
Megteszem.
Én is.
Én azt nem eszem meg.
Nem tehetünk ilyet.
Törvényes ez egyáltalán?
Nem kerülünk börtönbe?
- A szervadományozásra hasonlít. - Mi van?
A szervadományozáshoz az illető hozzájárulása kell.
Ez bűncselekmény, Marcelo. Nem használhatjuk fel csak úgy a testüket.
- Ennünk kell. - Nincs jogunk hozzá.
Nincs jogom életben tartani magam?
Ki veszi el tőlem ezt a jogot?
Susy.
Susy. Susy, lélegezz! Ne!
Susana.
Susana, ne csináld!
Gustavo!
Gustavo, segíts!
Susana.
- Segíts! - Mi az?
- Nem lélegzik. Nem tudom. - Rakd oda a lábát! Fogom a fejét.
Roberto. Nem lélegzik, Roberto.
- Segíts rajta, Roberto! - Hozd ide!
Segíts, Gus!
- Nem lélegzik. - Susy!
Coco Nicolich levelet ír a szüleinek.
„Drága szüleim!
Nyolc nappal a baleset után írok nektek.”
SUSANA „SUSY” PARRADO – 20 ÉVES
„Gyönyörű helyen vagyunk.
Hegyek vesznek körül, a távolban egy befagyott tó,
amely tavasszal fel fog olvadni.
Mind jól vagyunk.
Nagyon hiányoztok nekem.
Ma meghalt Nando Parrado húga.
Mindketten hiányoztok.
Buzgón imádkozom az Úrhoz,
hogy még egyszer láthassalak titeket.”
Ez a hely temető.
Nem maradok itt.
Fáj a gyomrom!
Tudom, Moncho, de nyugodj meg!
Nem kapok levegőt.
Nézz rám, Moncho! Lélegezz!
- Nem akarok… - Lélegezz!
- Nem bírok. - De, igen. Lélegezz!
Nem bírom tovább itt. Megfulladok.
Most nem mehetsz ki. Nézz rám! Nyugodj meg!
- Nem akarok meghalni. - Nem fogsz.
- Nem akarok! - Nem fogsz, Moncho.
9. NAP – 1972. OKTÓBER 21.
Ha meghalok, ehettek a testemből.
Hogy életben maradjatok.
Én is engedélyt adok rá.
Én is.
Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy… Jöjjön el a te országod,
legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is…
Mindennapi kenyerünket add meg nekünk…
És bocsásd meg vétkeinket…
Szabadíts meg a gonosztól…
Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved;
jöjjön el a te országod; legyen meg a te akaratod…
…ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól!
Bocsánat.
Bocsáss meg, Marcelo!
Sajnálom, Marcelo.
Sajnálom, srácok.
- Nincs más választásunk. - Sajnálom, Marcelo.
Ne nézz így rám, Coche!
Mindig így néztem rád.
A Strauch unokatestvéreké a legfájdalmasabb feladat.
Amit senki sem akar.
Fito választ testet…
és hárman vágják fel, rejtve.
Ott, ahol a többiek nem látják.
Így nem bolondulnak meg azok, akik esznek a húsból.
Hé!
- Mi az? - Találtam valamit!
Egy rádió.
Elázott.
Javítsd meg, Roy!
Azok, akik nem esznek, az eget kémlelik.
Jelet várnak.
Balra vagy jobbra?
Feljebb, Coco!
Ha magasabbra akarod, rá kell kötni valami póznára.
Tartsd úgy!
Kicsit balra.
Még egy kicsit.
Túl sok. Kicsit jobbra.
Most jó.
Kicsit balra!
Magasabbra, Coco!
Óvatosan a dróttal!
Egyél!
Mi az?
Gyerünk! Hóval egyszerűbb.
Köszönöm, nem. Kibírom.
Enned kell, Numa.
Ez nem helyes, Pancho.
Nem!
Ez az El Espectador. A legfrissebb hírekkel jelentkezünk.
Befejezték a kutatást az uruguayi repülőgép után,
amely az Andokban zuhant le az Old Christians rögbicsapattal.
A kutatás tíz napig folyt,
és ezalatt 66 kutatási bevetést teljesített
a Chilei Légierő 17 repülőgépe,
valamint az Uruguayi és az Argentín Légierő gépei,
ám sajnos eredménytelenül.
A kutatást jövő év elején folytatják,
amikor az olvadás miatt jobban látható lesz a roncs.
A Chilei Légierő mentőszolgálatának közlése szerint
az Andokban eddig 34 hasonló baleset történt,
és egyik esetben sem voltak túlélők.
Rövid reklám után folytatjuk hírműsorunkat.
Mivel minőségi alkatrészekből készülnek, gyönyörű formatervvel és színekben.
Három, személyre szabható modell.
Victoria kerékpár, a legnyerőbb bicikli.
Tévedtem.
A semmiért kértem, hogy várjatok.
De ha kérhetek még valamit…
Azt kérem, egyetek.
Itt nincs más, csak az életünk.
A fő feladatunk megvédeni őket.
Elindulunk megkeresni a gép farkát.
Senkinek sem szólunk, nem terveztük meg.
Az akkukat keressük a rádió beüzemeléséhez.
Ott van még.
GASTÓN COSTEMALLE – 23 ÉVES
Itt vagyok, Gastón.
RAMÓN MARTÍNEZ – 30 ÉVES
OVIDIO RAMÍREZ – 26 ÉVES
ALEXIS HOUNIE – 20 ÉVES
GUIDO MAGRI – 23 ÉVES
Ez Daniel Shaw, Fito unokatestvére.
Mögöttem ült a gépben. Kirepült.
Lassan lemegy a nap.
- Induljunk vissza! - Nem.
Csak még egy kicsit.
Már nem lehet messze a gép farka.
DANIEL SHAW – 24 ÉVES
Ki van fent?
Numa, Gustavo és Maspons.
Nincs felszerelésük.
Odafent 20-30 fokot esik a hőmérséklet.
Alkonyat után megfagynak.
A nap megolvasztotta a havat. Térdig merülünk.
Nem, arra!
Alig haladunk, és az éjszaka csapdájába esünk.
Meg fogunk fagyni.
Üss!
Minél jobban küzdesz a szabadulásért,
a hegy annál erősebben sújt le rád.
Gus, egyél!
Szóval, Numa.
Mit láttatok odafent?
Numa.
Mondd el!
Csak behavazott hegyeket.
Minden irányban?
Nem volt semmi más, ameddig csak elláttunk.
És nyugatra?
- Túlláttatok a jégfalon? - Nem.
Nem látni semmit.
Chile van mögötte.
Oda kell mennünk.
De enned kell, Numa.
Másként nem jutsz el Chilébe.
Csináld!
Nem rágom meg háromnál többször.
Erőlködve nyelem le.
Most először merül fel bennem az egyre valószínűbb lehetőség,
hogy nem jutok haza.
De Nando látványa erőt ad.
Megszállottan edz. Egy gondolat hajtja.
Az, hogy a hegyen túl Chile zöld völgyei várják.
A hegymászás öngyilkosság.
Mégis vele fogok menni.
17. NAP – A VIHAR ÖTÖDIK NAPJA
Válaszolok, Vasco
A rímed nem volt gyenge
Miért nem mész sétálni a hidegbe ?
Ez durva volt, Bobby.
- Mehet, Carlitos? Rajta! - Hé!
Alig férünk be 27-en Ez itt a turista osztály
Itt kuporgunk Míg hármuké az elnöki lakosztály
Miközben kibontakozik a katasztrófa
Bátor hősöket láttat e szófa
S bár néha elönt a düh s ez nem tréfa
Veletek lenni az élet ajándéka
Bár e gép halálos jégverem
Coco a lábát masszíroztatja velem
De Coco, ennek lassan vége
Mert minket hazavárnak végre
- Ügyes. - Te jössz, Coquito.
Az enyém érzelmesebb.
Október 13. anya születésnapja
Kérem Istent, nekem azt adja
Hogy rendben hazatérjek
Mire a tortán a gyertyák égnek
Szép volt, Coco.
Derék emberekkel van e gép teli
De van, ki máshol mondani azt meri
Hogy az elnök nevét sem ismeri
Ez pocsék volt!
- Ja. - Borzalmas.
Legalább próbálkozom. Nem úgy, mint mások.
Itt a hegyen nehéz az élet
Menekülnék, mint a puma
De nem megyek, míg nem mond Pár rímet kedves barátunk, Numa
Ezen a hideg, fagyott helyen
Ahol a pók sem él meg a hegyen
Itt a hűtőben
Ahol a jeges kövek közt
A hegyen
Tapsoljuk meg Numát!
Szép volt!
Segítség!
Roy!
- Lent vannak! - Itt vagyok!
Gyerünk, áss!
Fito!
Tintín!
Tartsatok ki!
Tartsatok ki! Kiszabadítunk titeket!
- Coche, segíts! - Ássunk!
Ássunk! Gyerünk!
Tartsatok ki!
Ássatok!
Segítsetek!
Tarts ki, Numa!
Kiszabadítalak, Numa!
Pancho!
Coco!
Ott van Liliana! Ne lépjetek oda!
Ne lépjetek oda! Lent van Liliana!
Ne lépjetek oda! Ott van Liliana!
Tarts ki, Liliana! Ne lépjetek oda! Ott van Liliana!
Kiszabadítalak, szerelmem!
Ide!
Coco, gyerünk!
Coco!
Lélegezz!
Lélegezz, édesem!
Nem lélegzik.
- Lélegezz! - Nem lélegzik.
- Lélegezz, édesem! - Tartsatok ki!
Lélegezz!
Drágám, lélegezz!
Mi ez a zaj?
Mi történik?
Gyerünk!
Jön levegő.
- Van oxigén. - Igen.
Mindenki jól van?
- Arturo? - Élek.
Javier is. Liliana meghalt.
- Vasco? - Itt vagyok. Élek.
Itt Roberto, én is élek.
- Moncho, én is élek. - Én is, Pedro Algorta.
Diego?
Diego meghalt, Fito.
- Roque is. Ő is meghalt. - Maspons sem élte túl.
- Itt Nando. Élek. - Enrique és Juan Carlos halott.
- Tintín? - Itt vagyok.
Coco?
- Coco? - Coco is meghalt. És Roy is.
És Marcelo?
- Marcelo? - Marcelo!
- Marcelo? - Kapitány!
Marcelo!
Marcelo csapdába esett.
Nem érezte a hideget, ahogy már mást sem.
És ez megkönnyebbülés.
Már 17 napja vártunk egy ilyen pillanatra.
Egy pillanatnyi nyugalomra.
Egy békés másodpercre.
- Mennyi hó van felettünk? - Az egész hegy ránk szakadhatott.
Mindenki imádkozzon!
És áldott a te méhednek gyümölcse, Jézus.
Ma október 30. van.
A születésnapom.
Most lettem 25 éves.
Ma nagyon nehéz nem az otthonra gondolni.
Ha bejut a fény, nem lehetünk túl mélyen.
LILIANA NAVARRO DE METHOL – 34 ÉVES MARCELO PÉREZ DEL CASTILLO – 25 ÉVES
CARLOS ROQUE – 24 ÉVES
JUAN CARLOS MENÉNDEZ – 22 ÉVES
ENRIQUE PLATERO – 22 ÉVES
DIEGO STORM – 20 ÉVES
GUSTAVO „COCO” NICOLICH – 20 ÉVES
DANIEL MASPONS – 20 ÉVES
Meddig leszünk bent?
Amíg el nem vonul a vihar.
18. NAP – KÉT NAPJA ELTEMETVE
Az éhség elviselhetetlen.
A Strauch unokatestvérek eddig elhitették velünk, hogy a hús csak hús.
Nincs neve.
Nincs arca.
De itt ez lehetetlen.
Srácok? Nem csináltok semmit?
Roberto.
Muszáj ennünk, igaz?
Most akarjátok feladni?
Mindezek után?
Ki kell jutnunk innen. Nem maradok itt!
Ki akarok menni!
Mit akarsz még tőlem?
Numa, elég!
Gyerünk!
Hagyd abba, Numa!
Numa!
20. NAP – NÉGY NAPJA ELTEMETVE
Az ég…
Látom az eget!
Menj előre, Moncho. Kisebb vagy. Rajta!
A nap!
Gyerünk!
Sikerült.
Hé! Mit láttok?
- A csajod van itt, Álvaro, Margarita. - Bikiniben!
Szólj neki, hogy megyek!
Élünk!
Még mindig élünk!
Hagyd abba!
Az üveg.
Hogy van a lábad?
Semmiség. Csak egy vágás.
Takarékoskodj az erőddel!
Én már alig bírom.
Ne mondd ezt, Arturo!
Ne add fel!
Több hit van bennem, mint bármikor.
Átmentél ministránsba?
Ne nevess!
De a hitem…
Bocsáss meg, Numa!
Nem az Istenedé.
Mert az az Isten
megmondja, mit csináljak otthon…
de azt nem, hogy mit tegyek a hegyekben.
Arra, ami itt történik,
már nem tudok a régi önmagamként nézni.
Numa.
Ez itt a mennyem.
És már más Istenben hiszek.
Hiszek
az Istenben, amely Roberto kezében van,
amikor a sérülésemet kezeli.
A Nando lábában levő Istenben hiszek,
amikor fáradhatatlanul megy tovább.
Daniel kezében hiszek,
amikor felvágja a húst.
És Fitóban, amikor szétosztja,
elhallgatva, hogy melyik barátunké.
Hogy anélkül ehessük meg, hogy…
eszünkbe jusson a szeme.
Ebben az Istenben hiszek.
Hiszek Robertóban.
Nandóban.
Danielben.
Fitóban.
És a halott barátainkban.
Filozófus vagy, Arturo.
Ministráns és filozófus.
Gyerünk!
- Gyerünk! - Sietnünk kell.
Nézzétek a napot!
Várnunk kell.
- Mire? - Fel kell készülnünk.
Mi van, ha vihar tör ki?
Ki kell várnunk a melegebb időt. Nem élnénk túl az éjszakát kint.
Mondd meg nekik, Numa!
November 15-től kezd olvadni.
Melegebb lesz, nincs annyi vihar.
- Két hét. Tétlenül. - Nem, két hét a felkészülésre.
Felkészületlenül elindulva nem jutottunk semmire.
Azt sem tudjuk, meddig kellene menni.
Hé!
Segítség kellene.
- Kényelmes üldögélni? - Gyerünk!
- Segítsetek!
Minden rendben?
Fogjátok a lemezeket!
Rajta!
Kell segítség?
34. NAP – AZ OLVADÁS KEZDETE
Segíts, Roberto! Numa, segíts!
Tartsd a fejét! Nagyon lassan.
Emeljük fel! Ez az.
Lassan.
Semmi baj, Arturo. Ez az.
Húzd fel az ingét, lassan! Így.
Arturo nagyon beteg.
Három napot adok neki. Vascónak pár nappal többet.
Mit gondolsz?
Miről?
- Hány napot adsz nekik? - Mit akarsz?
Mondd meg!
Mit akarsz?
Orvosként itt már nem tudunk többet tenni.
A végére sírásók leszünk.
Tudom, milyen nehéz,
de a te lábad a legerősebb.
A többiekért kell útra kelned.
Passzold le!
Roberto, passzolj!
Óvatosan!
Oda. Vigyük!
Jól van.
Fektessétek le!
Itt vagyok. Lélegezz velem együtt, Arturo!
Arturo Nogueira tüdeje megtelt folyadékkal.
Nem bírta tovább.
Ez az.
Gustavo próbál segíteni.
Ez az.
De levegőt csak ő tud venni.
Ez az.
ARTURO NOGUEIRA – 21 ÉVES
Mindent meg kell próbálni.
Négy önkéntes indul el.
Argentínába próbálunk eljutni.
Több réteg ruhát veszünk, remélve, hogy ezzel túléljük az éjszakát odakint.
Numa!
Numa, jól vagy?
Elfertőződött.
Vissza kell menni.
Nem tudjuk cipelni Numát.
- Roberto. - Visszamegyek egyedül.
Nincs messze a gép.
Bocsáss meg!
Mi történt, Numa? Numa!
- Mi történt? - A többiek?
Numa, válaszolj! Mondj valamit!
Itt vagy, visszaértél. Mi történt?
Apa!
- Vasco, itt vagyunk. - Apa!
- Nyugodj meg! - Hol van anya?
Nézz rám! Itt van az apukád.
Nézz rám! Itt vagyunk.
- Apa, gyere ide! - Hagyd abba!
Nyugodj meg!
Itt vagyunk.
Vasco.
- Vasco, nézz rám! - Apa!
- Köszönöm. - Rafael… Rafael Echavarren!
Echavarren.
RAFAEL „VASCO” ECHAVARREN – 22 ÉVES
Nem értem, Javier.
Amióta lezuhantunk, megpróbáltam mindenben segíteni.
Mindig…
próbáltam helyesen cselekedni.
De most, ezzel a lábbal…
Haszontalan vagyok.
Mi értelme az egésznek?
Mi értelme Arturo, Vasco és a többiek halálának?
Liliana mindent odaadott. Mindig ilyen volt.
A lavinánál, a hó alatt, éreztem magam mellett a testét.
Én csak pár centivel voltam a felszín alatt,
ezért ki tudtam dugni a fejem,
és kiabálni kezdtem, ahogy csak tudtam: „Liliana, tarts ki!
Kiszabadítalak! Élek!”
Láttam, hogy rálépnek.
Kiabáltam: „Ne lépjetek rá!
Ne lépjetek oda! Liliana lent van!”
Amíg nem másztam ki, ő sem tudott.
Viszont nem tudtam mozdulni, mert a lábam beleakadt a mellkasába.
És ahogy ki akartam mászni, még mélyebbre nyomtam.
Hol van ennek bármi értelme, Numa?
Mire kiszabadítottuk Lilianát, már halott volt.
És miközben kiásták a barátainkat,
volt, akit élve, volt, akit holtan,
én Lilianát szorítottam magamhoz, ahogy csak bírtam.
És olyan szeretetet éreztem, amilyet soha életemben.
Rájöttem, hogy célom van.
A szeretetet, amit olyan erősen szorítottam a mellkasomhoz,
haza kell vinnem a gyerekeimnek.
A halála nem volt értelmetlen.
A sérüléstől nem vagy haszontalan.
Ne már! Gyerünk, Roy! Segítesz?
Nando?
Azt hallottam, ellustultál.
Egész nap alszol. Miért?
- Edzenünk kell. - Mit csinálsz itt?
Nem fogod elhinni.
Két-három órát gyalogoltunk kelet felé,
és hirtelen megláttuk a gép farkát.
Sosem találtuk volna meg.
Előre repült el.
A másik irányba.
Hihetetlen volt.
Bőröndök és tiszta ruha mindenfelé.
Több üveg rum.
Cigaretta.
És csokoládé.
Várj! Ne edd meg a csomagolást!
Nem mondhatod meg, mit egyek meg és mit ne.
Tessék.
Igazad volt, Numa.
Kint éjszakáztunk a szabadban.
Csoda, hogy túléltük.
Viszont megtaláltuk a gép akkuját.
A farokrészben volt.
Egyszerűbb lesz idehozni a rádiót.
Roy megjavította a táskarádiót, igaz? Roberto szerint megcsinálja a gépét is.
Visszamegyünk.
Meg kell próbálni.
Nando, Roberto és Tintín elmegy Royjal a gép farkához.
Bárcsak velük mehetnék!
Roy gyenge. Nem hiszi, hogy a rádió működni fog.
Gyerünk, Roy! Nincs sok időnk.
Nagyon fél.
De a csapatért megpróbálja.
- Ez hihetetlen. - Szép volt, Roy!
1-C-6-0-1.
B… Nem az. Melyik volt?
- Egy, hét. Ez az. - És ha nem működik a rádió?
Akkor mi lesz?
Újra elindulunk.
Igaz, Roberto? Nyugatnak, Chile felé.
Halló!
Halló?
Itt az Andokban lezuhant uruguayiak. Hallanak engem?
Itt vagyunk.
Halló!
Ahogy telnek a napok, lassan elszivárog belőlünk az élet.
Jól van.
Túl kevés az élelem. A csontokat is lecsupaszítjuk.
Ami egykor elképezhetetlen volt,
megszokottá válik.
És már nem is érdekel minket.
Gyerünk!
Tessék, egy kicsit!
Enned kell, Numa!
Akkor a felét.
Most már ne add fel!
Nem adom fel, Pancho.
Haldoklom.
És fáj, hogy nem…
Nem tudok többet tenni értetek.
Hagyd abba!
Magaddal törődj!
Magammal?
Nézz rám!
Huszonöt éves vagyok, Pancho.
Még előttem az egész élet. Rengeteg dolgot akarok még csinálni.
Szeretnék újra találkozni a testvéreimmel.
Szeretnék találkozni a szüleimmel.
Szeretnék táncolni.
- Sosem táncolsz. - Tudom.
De most szeretnék.
Mindent meg szeretnék tenni.
- Szeretnék nevetni. Szeretnék sírni. - Hát sírj!
- Nem tudok. - Sírj!
Rajta! Sírj!
Sírj velem!
Miért nevetsz?
Sírj velem!
Engedd ki!
Gyerünk, tökfej!
Gyerünk!
Nando! Ezt nézd!
- Mi az? - Vízálló.
Jó, nem?
A csöveket tekerték be vele.
- Van még? - Igen, rengeteg.
Aztán 1C.
Nem!
A MAI NAPON, 1972. NOVEMBER 29-ÉN,
MÉG 17 TÚLÉLŐ VAN FELJEBB
A HEGYEKBEN LEZUHANT URUGUAYI REPÜLŐNÉL
Mi történt?
A rádió nem jött össze.
Találtuk ezt az anyagot.
- Mi ez? - Vízálló szövet.
- Készíthetünk belőle mellényt. - Nem azt.
- Hálózsákot. - Így túléljük kint az éjszakát.
Elég anyagunk van.
Készítünk egy nagyot.
Mikor megyünk, Roberto?
Roberto.
Mikor?
Amint elkészül a hálózsák.
Ötvenöt napja tűnt el
az Uruguayi Légierő Fairchild 571-es gépe,
a fedélzetén 40 utassal és ötfőnyi legénységgel.
A gépet az Old Christians rögbicsapat bérelte ki,
és az ismerőseikkel utaztak rajta. A légierő egyik C-47-es gépe
hamarosan folytatja a kutatást az Andokban.
Semmi értelme mindent nulláról kezdeni, Roberto.
Újra keresni kezdenek.
Ja, és egy idióta egyszer már nem vett észre minket.
Halottakat keresnek.
- Két hónapja vagyunk itt. - Két hónapja, Roberto.
Szerinted feltételezik, hogy élünk?
- Pedig élünk. - Élünk?
Csak nézz ránk!
Nézz rá!
Ez nem élet.
Figyelj, imával nem jutunk ki innen.
Ebben fogsz aludni a hegyen?
Roberto, mit csinálsz?
- Hagyd abba! - Roberto.
Nem tetszett?
Srácok!
Nézzetek ide a fotóhoz!
Tintín ragaszkodik a fotózáshoz.
Mintha emlékeket örökítene meg akkorra, amikor már otthon lesz.
Vajon kinek készíti őket?
Nekünk?
Mosolyogj, a fenébe is!
Én már nem fogom látni őket.
Gyerünk, mosolyogni még tudunk.
Talán a családunknak készülnek.
Vagy azoknak, akik eltűnődnek rajtunk,
régi fotókat nézegetve.
Carlos, nézz a gépbe!
Ahogy minket néznek, újra életre kelünk a képzeletükben.
Ugyanis pontosan azt fogják kérdezni, amit mi is kérdezünk magunktól.
„Mi történt velük?”
Mi történt velünk?
Kik voltunk a hegyekben?
Nando.
El akartam mondani, hogy megengedem, hogy felhasználjátok a testemet.
Ne mondj ilyeneket, Numa!
Tudom, hogy nem térek haza.
Ne mondd ezt!
Ez az igazság.
De nem baj.
Megbékéltem vele.
Készen állok, bármi is vár.
Mindketten készen állunk.
És boldogsággal tölt el,
hogy mind hazajuttok.
Boldoggá tesz, Nando.
Köszönöm.
NUMA TURCATTI – 25 ÉVES
A nevem Numa.
1972. december 11-én haltam meg.
Álmomban.
SENKI SEM SZERET JOBBAN, MINT AZ, AKI ÉLETÉT ADJA BARÁTAIÉRT.
Holnap elindulunk.
Sikerülni fog.
Sok szerencsét!
- Köszönöm. - Neked is.
Még egyet!
Carlitos.
Igen, haver?
Használhatjátok anya és Susy testét, rendben?
Rendben!
- Gyerünk, srácok! - Csináljuk!
- Sok szerencsét! - Szerencsét!
Az úttestnél körülnézni!
Ne feledkezzetek el rólunk!
- Itt fogunk várni! - Szépen, nyugodtan!
Rajta, srácok!
61. NAP – EXPEDÍCIÓ NYUGATRA, CHILÉBE
Nando!
Keressünk helyet a hálózsáknak!
Magasabbra kell másznunk!
Nem bírjuk elérni a csúcsot.
Megyek középre.
Nézd, milyen gyönyörű!
Kár, hogy halottak vagyunk.
Nem megyek vissza.
Az Andok nem tart örökké. Idővel el kell fogynia a hónak.
Ott lesz az óceán.
- Mindig ezt mondod. - Nézd, hol vagyunk!
A sok mászás után.
Itt van a lábunk előtt.
Csak át kell kelnünk a völgyön. Mennyi ideig tarthat?
Tíz nap? Tizenkettő?
Csak egy heti élelmünk van.
Mit szeretnél jobban?
Jössz tovább velem…
vagy vársz a gépben?
- Azt kéred, hogy veled haljak meg. - Hogy gyere velem.
Nézz el arra! Látod azt a két csúcsot?
Középen. Mint két mell.
Ott nincs hó.
Látod? Az már Chile.
Látod?
Látom.
Köszönöm.
Legyetek óvatosak!
Nando és Roberto folytatta az utat nyugat felé.
Azért váltunk el, mert így tovább tart ki az ételük.
Fentről láttunk pár alacsonyabb hegyet. Barnákat.
Azokon már nincs hó.
A srácok jó állapotban vannak. Tíz napra elég az ételük.
Megállíthatatlanok.
Egy völgy.
Roberto!
Nando!
Hé!
Segítsen, kérem!
A lezuhant gépről vagyunk!
- Hé! - Éhesek vagyunk!
LÉGIMENTŐ-SZOLGÁLAT
EGY REPÜLŐGÉP UTASA VAGYOK
„A hegyekben lezuhant gép utasa vagyok.
Uruguayi vagyok.
Tíz napja gyalogolunk.
A gépben még 14 ember van.
Ki kell juttatni őket, de nem tudom, hogy.”
San Fernandóból hívtak.
„Nincs ételünk.
Gyengék vagyunk.
- Mikor mentenek meg?” - „Mikor mentenek meg?”
„Kérem, már járni sem tudunk. Hol vagyunk?”
Megszakítjuk adásunk, hogy további részleteket mondjunk el
a néhány perce említett hírről.
Megvan a neve a két túlélőnek,
akik a 71 napja lezuhant uruguayi repülőről menekültek meg.
A nevük Roberto Canessa és Fernando Parrado.
CHILEI LÉGIERŐ
71. NAP – 1972. DECEMBER 22.
Add ide!
Jól nézel ki.
ÁLVARO
Ezzel mi legyen?
DANIEL SHAW URIOSTE
Lediktálom a kint levő srácok nevét.
Hallasz?
Kérlek, minden nevet kétszer ismételj meg!
Minden nevet kétszer.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, a fiam.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Ott vannak!
Mind megvannak!
Hazamegyünk!
Gyere, Javier! Menjünk!
Gyere, Roy! Állj fel!
Gyere, Gustavo!
Hagyd ott! Vissza!
- Micsoda? - Nem bírjuk el az extra súlyt!
Gyere már!
- Gustavo, menjünk! - A bőrönd nélkül nem!
Szálljatok be! Hova mész?
Jó, hozza!
Befelé!
Gyerünk, szállj be!
Szállj be!
1972. december 22-én 16 túlélő tért vissza az Andokból.
A hangom ma az ő szavaikat mondja.
Azt, hogy mindenkire szükség volt.
Ez a mi történetünk.
Anya!
Csoda történt.
- Milyen csoda, anya? - Csoda történt.
Milyen csoda?
SAN JUAN DE DIOS KÓRHÁZ
A fogadtatás túláradó volt.
Mit csinál itt ennyi ember?
Mindenki meg akarja érinteni őket, hallani a részleteket.
„Mi történt a hegyekben?”
Igen!
Az újságírók fényképezőgéppel és mikrofonnal faggatóznak.
Az orvosok vizsgálatokkal és az eszközeikkel.
Mit látnak?
Rémisztőek a koszos ruhák.
A csontsovány testek, a napégette arcok.
A mocsok a bőrön.
Nando!
Az újságok az Andok hőseiről írnak.
Akik a halálból visszatérve újra találkoznak az apjukkal…
az anyjukkal…
Öregembernek nézel ki.
A barátnőjükkel…
és a gyerekeikkel.
Ám ők nem érzik hősnek magukat.
Mert ők is halottak voltak, mint mi. A különbség annyi, hogy ők hazatértek.
Amikor az eszükbe jutunk,
azt kérdezik, miért nem együtt tértünk vissza?
„Mi az értelme ennek?”
Ezt nektek kell megtalálnotok.
A válasz csakis bennetek van.
Vigyázzatok egymásra továbbra is!
És mondjátok el mindenkinek, mit csináltunk a hegyekben!
A HÓ TÁRSADALMA
PABLO VIERCI A HÓ TÁRSADALMA CÍMŰ KÖNYVE ALAPJÁN
A feliratot fordította: Vass András