Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫ב-13 באוקטובר, 1972,‬
‫מטוס אורוגוואי התרסק לתוך הרי האנדים.‬
‫במטוס היינו 40 נוסעים וחמישה אנשי צוות.‬
‫יש שקוראים לזה טרגדיה.‬
‫אחרים קוראים לזה נס.‬
‫מה באמת קרה?‬
‫מה קורה כשהעולם נוטש אותך?‬
‫כשאין לך בגדים ואתה קופא?‬
‫כשאין לך אוכל ואתה גוסס?‬
‫התשובה נמצאת בהרים.‬
‫עלינו לחזור לעבר,‬
‫בידיעה שהעבר אף פעם לא נשאר אותו דבר.‬
‫- מונטווידאו, אורוגוואי, אוקטובר 1972 -‬
‫קדימה. תיכנס לשם!‬
‫קדימה, קריסטיאנז!‬
‫קדימה. אנחנו יכולים לעשות את זה.‬
‫קדימה!‬ ‫-קדימה!‬
‫קדימה!‬
‫קדימה, קריסטיאנז!‬
‫-קדימה!‬
‫קדימה, תיכנסו לשם!‬
‫קדימה!‬
‫תמשיכו ככה! לכו על זה!‬
‫קדימה, רוברטו!‬
‫תמסור לננדו!‬
‫רוברטו, תמסור!‬
‫קדימה, ננדו!‬ ‫-קדימה, רוברטו!‬
‫תמסור! רוברטו, תמסור!‬
‫תמסור!‬
‫ביקשתי שתמסור.‬
‫היו עליך ארבעה. לא יכולתי.‬
‫יכולת, אבל לא מסרת.‬ ‫-פחות לחשוב, יותר לעשות.‬
‫אתה היית מוסר?‬ ‫-ברור!‬
‫אני הבאתי לנו את האליפות האחרונה.‬
‫אתה הבאת?‬
‫ועכשיו כשאנחנו מפסידים…‬
‫בסדר! מה כל כך מצחיק?‬ ‫אולי איך ששיחקנו היום?‬
‫רוברטו, אתה סומך עליי, נכון?‬
‫אז כשאני אומר "תמסור את הכדור",‬ ‫אני מתכוון לזה. בסדר?‬
‫וכשאני אומר שצריך להביא את הכסף‬ ‫לנסיעה היום, אני מצפה לו היום.‬
‫קדימה, חבר'ה. יש לנו חצי מטוס למלא.‬ ‫דניאל, בני הדודים שלך באים?‬
‫כן. נהיה ארבעה.‬ ‫-זה בשביל הקבוצה שלי.‬
‫לא יכולת למצוא מעטפה, קוקו?‬ ‫-לא.‬
‫עוד מישהו?‬
‫גסטון, מה עם החברים שלך?‬
‫שכנעתי אותם לבוא.‬ ‫-את כולם?‬
‫כן. אבל אחד עדיין לא החליט סופית.‬
‫"אתה בני ידידי אשר רציתי בו", אמר הקול.‬
‫"ומהר הוציאו הרוח המדברה.‬
‫"ויהי שם במדבר ארבעים יום והשטן ניסהו."‬
‫"אם בן האלוהים אתה,‬ ‫דבר לאבנים האלה ותהיינה ללחם.‬
‫"ויען ויאמר הן כתוב‬ ‫לא על הלחם לבדו יחיה האדם,‬
‫"כי על כל מוצא פיו…"‬
‫פנצ'ו.‬
‫פנצ'ו!‬
‫"זה גופי הניתן בעדכם, זאת עשו לזכרי…"‬
‫פנצ'ו, זה בשביל נומה.‬
‫אנו מכריזים על מותך ומצהירים על תחייתך‬
‫עד שובך אלינו שוב, ישוע אדוננו.‬
‫קח את זה, אלפרדו.‬
‫היי, כאן.‬
‫תעביר את זה לפנצ'ו. שם.‬
‫תודה.‬
‫נומה…‬
‫סליחה. תוכלי להעביר לו את זה?‬
‫גסטון.‬
‫- בוא לצ'ילה, בנאדם! -‬
‫עובדים וסטודנטים, יד ביד אנו עומדים!‬
‫בחינות הגמר במשפט מסחרי הן ב-20 בחודש.‬
‫אין לי זמן.‬ ‫-הן יידחו בשבועיים לפחות.‬
‫תראה את הבלגן הזה.‬ ‫-זה לא רק הלימודים.‬
‫אני אפילו לא בקטע של רוגבי.‬ ‫-זה לא קשור לרוגבי.‬
‫סנטיאגו, צ'ילה, ב-45 דולר.‬ ‫מתי תמצא עסקה טובה יותר?‬
‫אף פעם.‬ ‫-גם לא בעוד מיליון שנה.‬
‫תראה.‬
‫המספרים של כל הבנות שפגשנו שם.‬
‫גרציאלה…‬ ‫-מהממת.‬
‫סילביה. ‬ ‫-אלגנטית.‬
‫ביאטריס.‬ ‫-פצצה.‬
‫נלידה.‬ ‫-היא לא.‬
‫אתה צוחק? היא יפהפייה.‬
‫היא השאירה אותך בוכה ברחובות מונטווידאו!‬
‫מספיק, גבר.‬ ‫-די כבר.‬
‫תשמור על זה במקום בטוח. אל תיתן לגסטון.‬
‫טוב? קדימה. עוד סיבוב של בירות.‬
‫די כבר עם הקטע הזה עם נלידה. זה לא עניינך.‬
‫אל תכריח אותי לנסוע לבד‬ ‫עם שני האידיוטים האלה. בבקשה.‬
‫זה לא ישכנע אותי.‬
‫רוצה סיבה אמיתית לבוא?‬
‫בסדר.‬ ‫-אני רוצה שניסע יחד.‬
‫אתה מסיים את הלימודים בעוד כמה חודשים.‬ ‫ואז תהיה עסוק בעבודה.‬
‫אתה תהיה עורך הדין הכי טוב במונטווידאו‬ ‫וכולנו נהיה גאים בך.‬
‫אבל שנינו נחיה את חיינו.‬
‫אתה לא מבין?‬ ‫זה אולי הטיול האחרון שלנו יחד.‬
‫אתה לא מנסה לגרום לי לבכות, נכון?‬
‫עובדים וסטודנטים, יד ביד אנו עומדים!‬
‫ערב טוב.‬
‫בוא הנה. כלב טוב.‬
‫- סנטיאגו -‬
‫צ'אמפ.‬
‫מה דעתך?‬
‫שנלך?‬
‫- קרסקו -‬
‫השעה 8 בבוקר של יום חמישי כאן במונטווידאו.‬
‫מניאק!‬
‫אני ברץ' רופניאן‬ ‫בתוכנית "אימפקטוס" כאן ברדיו אינדפנדנסיה.‬
‫אנחנו צופים שמש וטמפרטורות מתונות‬ ‫לקראת סוף השבוע בן ארבעת הימים,‬
‫כך שהנאתכם מובטחת.‬
‫בחייך, פנצ'יטו.‬
‫שיהיה יום נעים.‬
‫- טיסות בינלאומיות -‬
‫תודה.‬
‫נומה!‬
‫מה נשמע?‬
‫היי.‬
‫קאנסה! רוברטו קאנסה!‬
‫אלקסיס. אלקסיס הוני!‬
‫אנריקה פלאטרו.‬
‫פליפה מקירייאין.‬
‫פרנסיסקו אבאל. פנצ'ו.‬
‫ביי.‬
‫תתנהגו יפה.‬
‫תיפרד מאמא שלך.‬
‫תעשו חיים, בסדר?‬
‫אני אוהבת אתכם.‬
‫אחת. שתיים.‬
‫חאווייר, תחייך.‬ ‫-שלוש.‬
‫זהו זה.‬ ‫-יש!‬
‫נהדר!‬
‫קדימה, חבר'ה.‬
‫שמעת את הנקישה?‬
‫כן.‬ ‫-מעולה.‬
‫שמי נומה טורקאטי.‬
‫אני בן 24.‬
‫אני מסתכל סביבי‬ ‫ואני בקושי מכיר כאן מישהו…‬
‫אבל הכול עדיין מרגיש מוכר.‬
‫רובם צעירים, כמוני.‬
‫הוריהם גידלו אותם באהבה‬
‫בבתים ליד הים.‬
‫עבור חלקם,‬
‫זו הנסיעה הראשונה שלהם הרחק מהבית.‬
‫קדימה, קרליטוס! שב. בוא.‬
‫- סירה טובעת בחוף מונטווידאו -‬
‫קוקו, תסתכל הנה.‬
‫יפה.‬
‫נשלח את התמונה לבת דודה של דייגו.‬
‫תמסגר אותה, דייגו.‬ ‫-תודה.‬
‫דייגיטו!‬
‫קדימה, פנצ'יטו. אני רוצה לנצח.‬
‫יש לך קלפים טובים.‬
‫בת דודה שלך…‬
‫הופה!‬
‫הכריש רעב היום.‬
‫רכס ההרים, אה?‬
‫זה נכון שהוא מנסה לשאוב למטה‬ ‫את כל מה שעף מעליו?‬
‫כן.‬
‫זה נכון.‬
‫הרוחות החמות מארגנטינה‬
‫מתנגשות באוויר ההרים הקר,‬ ‫ויוצרות אפקט שאיבה.‬
‫אתה צוחק.‬
‫אני לא. לכן יש מערבולות אוויר.‬
‫אבל אנחנו צופים את זה.‬
‫תראה.‬
‫זה רכס ההרים.‬
‫הוא נמשך מכאן עד לכאן.‬
‫אבל מסלול הטיסה הוא לא בקו ישר.‬
‫הלוואי שזה היה פשוט כל כך.‬ ‫זה רכס הרים עצום.‬
‫לכן אנחנו טסים דרומה,‬
‫שם יש מעבר נמוך יותר.‬
‫נחצה שם, ובצ'ילה,‬ ‫נפנה צפונה ברגע שנגיע לקוריקו.‬
‫כעבור עשר דקות, ננחת בסנטיאגו.‬
‫כל הנוסעים, נא להדק חגורות למען בטיחותכם.‬
‫ננחת בסנטיאגו בקרוב.‬
‫תחלק את הקלפים. אני כבר חוזר.‬
‫צהריים טובים, גבירותיי ורבותיי.‬ ‫כאן הקפטן שלכם, גנרל קרלוס פאז.‬
‫חגרו חגורות בבקשה כדי שהגופות שלכם‬ ‫לא יתפזרו ברחבי האנדים.‬
‫וספרו לחברים שלכם על חברת התעופה שלנו.‬ ‫-סליחה.‬
‫חזור למקומך.‬
‫שבו, בבקשה.‬
‫קרליטוס!‬
‫מספיק. תחגור.‬
‫תעברו לחזית.‬ ‫אני צריך מקום מאחור. קדימה.‬
‫מה יש? אתה מפחד?‬
‫זהירות, חאווייר.‬
‫ננדו. חגורת הבטיחות שלך.‬
‫שב.‬
‫ננדו!‬
‫סוסי.‬ ‫-אל תזוזו!‬
‫יותר כוח!‬
‫אבינו שבשמיים…‬
‫מריה הקדושה, מלאת החסד…‬
‫גסטון!‬
‫תביא את היד שלך.‬
‫רוברטו.‬
‫אני כאן למטה!‬
‫אדוארדו.‬
‫מרסלו.‬
‫כן, בנאדם. אני כאן.‬
‫לא! לא עוד מוות!‬
‫לא עוד מוות!‬ ‫אני לא רוצה שעוד מישהו ימות.‬
‫תעמידו אותו מול הקיר.‬
‫לא ככה. תרימו אותו.‬
‫אני צריך שתישאר רגוע. תירגע. תנשום.‬
‫תסתכל עליי. אני סטודנט לרפואה.‬
‫שמי רוברטו. מה שמך?‬
‫אלווארו.‬ ‫-אלווארו מה?‬
‫אלווארו מנג'ינו.‬
‫הטייס בחיים!‬
‫תעזרו לי.‬
‫הטייס בחיים.‬
‫קדימה, גוסטבו.‬ ‫בשלוש. אחת, שתיים, שלוש.‬
‫מכאן.‬
‫- יום 1, 13 באוקטובר 1972 -‬
‫הטייסים עדיין בחיים. תפתח את זה.‬
‫שום דבר לא עובד. אין אורות. כלום.‬
‫תגיד לי איך מפעילים את מכשיר הקשר.‬
‫איפה ללחוץ?‬
‫הלו? המטוס שלנו התרסק בהרים.‬ ‫אנחנו מאורוגוואי.‬
‫אנחנו בהרים. מישהו שומע אותי?‬
‫זה עובד בכלל?‬
‫עברנו את קוריקו.‬
‫מה?‬
‫עברנו את קוריקו.‬
‫מה זה קוריקו?‬
‫תגיד שוב. אני לא מבין.‬
‫הצילו!‬ ‫-בוא.‬
‫כאן!‬
‫שאלוהים יהיה בעזרכם.‬
‫הלילה אורב לנו כמו אויב.‬
‫תוך דקות, הטמפרטורה צונחת ב-30 מעלות.‬
‫אם ההתרסקות לא הרגה אותנו, הקור יהרוג.‬
‫אנחנו מצטופפים יחד כמיטב יכולתנו.‬
‫הניצולים והמתים, יחד.‬
‫אני הולך הביתה.‬
‫הדרכון שלך! תן לי את הדרכון שלך.‬
‫תחזיק את היד שלי חזק.‬
‫כך אנחנו מבלים את הלילה.‬
‫תישארו ערים, אחרת תקפאו למוות!‬
‫הפצועים זועקים.‬
‫קדימה.‬
‫וכך גם השאר.‬
‫תן לי ללכת! אמא!‬
‫אמא!‬
‫תיאחז בי.‬
‫תיאחז בי חזק, פנצ'ו.‬
‫תעזרו לי.‬
‫תעזרו לי!‬
‫אנחנו בחיים, פנצ'ו.‬
‫אפשר לקבל אחת?‬
‫יש לך מושג איפה אנחנו?‬
‫עדיין לא.‬
‫מרסלו.‬
‫פנצ'ו אבאל ומרטינז למאס מתים.‬
‫והאישה שצרחה אתמול.‬
‫גסטון עף החוצה כשהזנב התפרק.‬
‫גם בן הדוד שלי דניאל.‬
‫אותו הדבר עם גווידו ואלקסיס.‬
‫ננדו גוסס.‬
‫גם אחותו במצב רע.‬
‫אין לנו מקום לטפל בפצועים.‬
‫נפנה מקום בתוך המטוס.‬
‫נוציא את המושבים כדי שכולנו ניכנס פנימה.‬
‫קדימה, חבר'ה.‬
‫נצטרך למיין את הפצועים.‬
‫בואו נעשה את זה בצד הזה של המטוס,‬ ‫איפה שהשמש נמצאת.‬
‫נעזור להם עד כמה שנוכל.‬
‫פלאטרו!‬ ‫-כן?‬
‫כל דבר שתראה שעשוי להועיל,‬ ‫שים אותו במזוודה.‬
‫תבדוק אם יש אוכל במזוודות.‬
‫כל דבר. שים הכול במזוודה אחת.‬
‫היי, בובי.‬
‫מה נעשה עם המתים?‬
‫נניח אותם שם,‬
‫בצד.‬
‫רק עד שתגיע עזרה.‬
‫- יוג'יניה דולגיי דה פראדו, בת 50‬ ‫גרציאלה גומילה דה מריאני, בת 43 -‬
‫- דנטה לגוררה, בן 41 -‬
‫- אסתר הורטה דה ניקולה, בת 40‬ ‫פרנסיסקו ניקולה, בן 40 -‬
‫- חוליו פרדאס, בן 39‬ ‫חוליו מרטינז לאמאס, בן 24 -‬
‫- פליפה מקירייאין, בן 22‬ ‫פרנסיסקו "פנצ'ו" אבאל, בן 21 -‬
‫- פרננדו וסקז, בן 20‬ ‫קרלוס ולטה, בן 18 -‬
‫רוצה עוד?‬
‫צריך לחסוך.‬
‫הצילו!‬
‫- יום 2, 14 באוקטובר 1972 -‬
‫לא אלה.‬
‫לא. יש לנו משהו גדול יותר? הנה.‬
‫לא. אל תיגע בזה.‬ ‫-רוי!‬
‫תבדוק אם יש סמרטוטים, בגדים או מעילים.‬
‫בסדר. הנה.‬
‫קח את זה.‬
‫תחפש בדים, בגדים, מה שלא יהיה.‬
‫קוקו, קח את זה.‬
‫זה גדול יותר.‬ ‫-כמה ימותו הלילה?‬
‫אף אחד לא הולך למות, קרליטוס.‬
‫אני מבטיח.‬
‫הנה. תסתום את הרווחים כדי שהקור לא ייכנס.‬
‫מרסלו.‬
‫הם יחלצו אותנו.‬
‫מחר.‬
‫פיטו שטראוך לא אופטימי כמו מרסלו.‬
‫הוא אדם הגיוני והוא‬ ‫לא היה חולק על דעתו של הקפטן,‬
‫אבל הוא לא אוהב את מה שהוא רואה.‬
‫זה מקום שהחיים בלתי אפשריים בו.‬
‫מקום שאנו לא שייכים אליו.‬
‫- יום 3, 15 באוקטובר 1972 -‬
‫ננדו.‬
‫לא. ננדו, אל…‬
‫אני לא שומע אותך.‬
‫מה קרה?‬
‫פגענו בהר.‬
‫אחותי.‬
‫סוסי.‬
‫היא שם, נחה.‬
‫איפה אמא שלי?‬
‫היא מתה, ננדו.‬
‫להתראות, אבא.‬ ‫-נתראה ביום שני. שמור עליהן.‬
‫בטח.‬
‫סמוך עליי.‬
‫כמה זמן עבר?‬ ‫-שלושה ימים.‬
‫מישהו ראה אותנו?‬
‫תן לי את זה. בסדר. תודה.‬
‫היי! הכנפיים התנדנדו! הם ראו אותנו!‬
‫הם ראו אותנו!‬ ‫-הכנפיים התנדנדו!‬
‫תודה!‬
‫יודע מה בא לי עכשיו?‬
‫כריך צ'יוויטו מבר ארוסנה.‬
‫צ'יוויטו קנדי מפוצץ.‬
‫לי מתחשק סטייק מילנסה מלה מסקוטה.‬
‫כן.‬
‫עם ביצה מטוגנת מעל.‬ ‫-וצ'יפס.‬
‫הם מכינים מילנסות כאלה טובות.‬ ‫-הכי טובות.‬
‫מילנסות מדהימות. והגודל שלהן…‬
‫עם צ'יפס ונקניק.‬
‫בייקון.‬ ‫-היי.‬
‫למה הם לא זרקו לנו קצת אוכל מהמטוס?‬
‫אין בזה שום היגיון.‬
‫הוא עלול לשקוע בשלג.‬
‫לעולם לא נראה אותו שוב.‬
‫תביאו את הפצועים לכאן.‬
‫בעדינות.‬
‫זהירות על הרגליים שלו.‬
‫עדיף לך כאן, ארטורו.‬
‫הרי האנדים הם ענקיים.‬
‫הם יצטרכו לארגן את החיפוש בדרך כלשהי.‬ ‫לפי אזורים.‬
‫הם היו כאן אתמול.‬
‫ראינו אותם טסים מעלינו.‬
‫היום שמענו אותם אבל לא ראינו אותם.‬
‫הם בטח מחפשים באזור אחר.‬
‫זה אומר שהם לא ראו אותנו.‬
‫הם יבואו.‬
‫צריכה להיות לנו אמונה.‬ ‫-אמונה? באמת?‬
‫אף מילה לצעירים.‬
‫זה ימוטט אותם.‬
‫אתם הכי מבוגרים פה. האחריות בידיכם.‬
‫הם ימצאו אותנו.‬
‫לא נוכל להמשיך ככה.‬ ‫-כמה זמן יש לנו?‬
‫שמעת על חוק השלושה?‬ ‫-לא.‬
‫בני אדם יכולים לשרוד שלוש דקות ללא אוויר,‬ ‫שלושה ימים ללא מים,‬
‫ושלושה שבועות ללא אוכל.‬
‫שלושה שבועות בלי אוכל.‬
‫עברו רק שלושה ימים ואני מת מרעב.‬
‫המצב פה עוד יותר גרוע. קר ואנחנו בגובה רב.‬
‫אנחנו שורפים קלוריות‬ ‫בקצב של פי שלושה או ארבעה.‬
‫רוקה סיפר לנו על המצברים.‬
‫הם היו בזנב.‬
‫לדעתי, אנחנו צריכים לעלות‬ ‫למקום שבו התרסקנו‬
‫ולחפש אותם כדי להפעיל את מכשיר הקשר.‬
‫חייבים להמשיך!‬
‫השלג עדיין יציב!‬ ‫-נומה!‬
‫תחסוך אנרגיה.‬
‫אני לא רוצה לסחוב אותך בדרך חזרה.‬
‫פיטו.‬
‫מה יש?‬
‫אי אפשר לראות את המטוס מכאן.‬
‫הם יכלו לטוס מעלינו ועדיין לא לראות אותנו.‬
‫בואו נחזור!‬
‫לא אכלנו כלום כבר שישה ימים.‬
‫אתמול בלילה חילקנו את המזון האחרון שנשאר.‬
‫קרקרים מלוחים.‬
‫לא נשאר כלום.‬
‫קרליטוס אמר לי משהו.‬
‫הוא אומר שננדו משתגע.‬
‫אתמול בלילה הוא אמר לו‬ ‫שהוא מסרב לגווע ברעב.‬
‫אני מסרב לגווע ברעב.‬
‫שהוא יאכל את הגופות אם יצטרך.‬ ‫-אני אוכל את הגופות אם אצטרך.‬
‫אמרתי לו שאין לנו ברירה.‬
‫אם אנחנו רוצים להמשיך,‬ ‫אנחנו צריכים להישאר בחיים.‬
‫ובשביל זה אנחנו צריכים לאכול.‬
‫מרסלו.‬
‫הם לא באים.‬
‫אנחנו גוועים ברעב.‬
‫הולכים ונמוגים. ‬ ‫-שבעה ימים ולילות בלי אוכל.‬
‫כלום. אם לא נאכל משהו, נמות.‬
‫נאכל מה?‬
‫אתה משוגע, רוברטו.‬
‫אתה תשגע גם את כל השאר.‬
‫יש אוכל שם בחוץ.‬
‫יש חלבון בחוץ, האנרגיה שאנחנו צריכים.‬
‫זה מטורף להמשיך ככה.‬ ‫-רוברטו.‬
‫רוברטו צודק. זה עניין של חיים או מוות.‬
‫מה אם יחלצו אותנו בעוד יומיים?‬ ‫אנחנו לא יכולים להחזיק מעמד?‬
‫אתה יודע מה קורה כשלא אוכלים?‬
‫רוברטו!‬
‫הגוף שלך נובל, כמו צמח.‬
‫גם המוח. אתה לא מצליח לחשוב, מרסלו.‬
‫השתן שלי שחור.‬ ‫-גם שלי.‬
‫אם נעשה את זה…‬
‫מה יקרה לנו? האם אלוהים יסלח לנו?‬
‫הוא יבין שאנחנו‬ ‫עושים כל שביכולתנו כדי לשרוד.‬
‫אלוהים לא קשור לזה.‬
‫אני מצטער, מרסלו.‬
‫יד המקרה הביאה אותנו הנה.‬
‫מקרה מחורבן.‬ ‫-זה רק בשר.‬
‫אלה האנשים שאנחנו אוהבים.‬ ‫-איך חותכים גווייה בכלל?‬
‫מי יהיה מסוגל לעשות את זה?‬
‫אני.‬
‫אני אעשה את זה.‬
‫גם אני.‬
‫אני לא אוכל את זה.‬
‫אסור לנו.‬
‫זה חוקי בכלל?‬
‫לא ישלחו אותנו לכלא?‬
‫זה יהיה כמו לתרום את האיברים שלך.‬ ‫-מה?‬
‫כדי שזו תהיה תרומת איברים,‬ ‫אתה צריך את הסכמתו של האדם.‬
‫מרסלו, זה פשע.‬
‫אנחנו לא יכולים להשתמש‬ ‫בגופה של מישהו בלי הסכמה.‬
‫אנחנו צריכים לאכול.‬ ‫-אין לנו שום זכות.‬
‫אין לי זכות לדאוג שאישאר בחיים?‬
‫מי יגיד לי שלא?‬
‫סוסי.‬
‫סוסי. סוסי, תנשמי.‬
‫סוסנה.‬
‫סוסנה, בבקשה. לא.‬
‫גוסטבו!‬
‫גוסטבו, תעזור לי, בבקשה.‬
‫סוסנה.‬
‫תעזור לי, בבקשה.‬ ‫-מה קרה?‬
‫היא לא נושמת. לא יודע.‬ ‫-תזיז את הרגליים שלה. אני אחזיק בראש.‬
‫רוברטו. היא לא נושמת, רוברטו.‬
‫רוברטו, תעזור לה.‬ ‫-תביא אותה לכאן.‬
‫תעזור לי, גוס. נו כבר!‬
‫היא לא נושמת.‬ ‫-סוסי!‬
‫קוקו ניקוליץ' כותב מכתב להוריו.‬
‫"אמא ואבא היקרים,‬
‫"אני כותב לכם‬ ‫שמונה ימים אחרי שהמטוס התרסק."‬
‫- סוסנה "סוסי" פאראדו, בת 20 -‬
‫"אנחנו במקום יפהפה,‬
‫"מוקפים לגמרי בהרים, עם אגם קפוא במרחק,‬
‫"שיתחיל להימס ברגע שההפשרה תגיע.‬
‫"כולנו בסדר.‬
‫"כרגע, יש 27 ניצולים.‬
‫"אחותו של ננדו פאראדו נפטרה היום.‬
‫"אני מתגעגע אליכם מאוד.‬
‫"ואני כל הזמן מתפלל לאלוהים‬
‫"שלפחות ייתן לי לראות אתכם שוב."‬
‫המקום הזה הוא בית קברות.‬
‫אני לא נשאר פה.‬
‫הבטן שלי כואבת!‬
‫אני יודעת, מונצ'ו, אבל תירגע.‬
‫קשה לי לנשום.‬
‫תסתכל עליי, מונצ'ו. תנשום.‬
‫אני לא רוצה…‬ ‫-תנשום.‬
‫אני לא יכול לנשום…‬ ‫-אתה יכול. תנשום.‬
‫אני צריך לצאת מפה. אני נחנק!‬
‫אתה לא יכול לצאת עכשיו, מונצ'ו.‬ ‫תסתכל עליי. תירגע.‬
‫אני לא רוצה למות.‬ ‫-אתה לא תמות.‬
‫אני לא רוצה למות פה.‬ ‫-אתה לא תמות פה, מונצ'ו.‬
‫- יום 9, 21 באוקטובר 1972 -‬
‫אם אמות, יש לכם רשות לאכול את הגווייה שלי.‬
‫כדי שתוכלו להישאר בחיים.‬
‫יש לכם גם את רשותי.‬
‫גם את רשותי.‬
‫גם אני מרשה לכם.‬
‫אבינו שבשמיים, יתקדש שמך.‬
‫תבוא מלכותך, ייעשה רצונך…‬
‫מצטער.‬
‫אני מצטער, מרסלו.‬
‫תסלח לי, מרסלו.‬
‫אני מצטער, כולם.‬
‫אין לנו ברירה.‬
‫אני מצטער, מרסלו.‬
‫אל תסתכל עליי ככה, קוצ'ה.‬
‫אני תמיד מסתכל עליך ככה, דניאל.‬
‫בני הדודים שטראוך מבצעים‬ ‫את העבודה המחרידה ביותר.‬
‫זו שאיש לא רוצה לעשות.‬
‫פיטו בוחר את הגוויות,‬
‫והשלושה חותכים אותן, בהיחבא.‬
‫כדי שהשאר לא יראו.‬
‫כדי למנוע מאלה שאוכלים לאבד את שפיותם.‬
‫היי!‬
‫מה?‬ ‫-מצאתי משהו!‬
‫רדיו.‬
‫הוא רטוב לגמרי.‬
‫קדימה, רוי. תתקן אותו.‬
‫אלה מאיתנו שלא אוכלים‬ ‫ממשיכים לצפות בשמיים.‬
‫מחכים לסימן.‬
‫שמאלה או ימינה?‬
‫גבוה יותר, קוקו.‬
‫אם אתה רוצה את זה גבוה יותר,‬ ‫נצטרך למצוא חוט‬
‫ולקשור אותו לעמוד או משהו.‬
‫תחזיק שם.‬
‫עוד קצת שמאלה.‬
‫עוד קצת.‬
‫לא, יותר מדי. קצת ימינה.‬
‫שם.‬
‫קצת שמאלה.‬
‫גבוה יותר, קוקו.‬
‫זהירות עם החוט.‬
‫קח.‬
‫מה זה?‬
‫קדימה. זה קל יותר עם שלג.‬
‫לא, תודה.‬
‫אני אחזיק מעמד.‬
‫אתה חייב לאכול, נומה.‬
‫זה לא בסדר, פנצ'ו.‬
‫לא!‬
‫אתם מאזינים לתחנת אל אספקטדור,‬ ‫אנו מדווחים כעת על מידע חדש.‬
‫נפסקו החיפושים אחר המטוס האורוגוואי שהתרסק‬
‫בהרי האנדים עם קבוצת הרוגבי‬ ‫"אולד קריסטיאנז" על סיפונו.‬
‫בעשרת הימים האחרונים‬
‫שוגרו 66 משימות חיפוש והצלה,‬
‫באמצעות 17 מטוסים מחיל האוויר הצ'יליאני,‬
‫כמו גם מטוסים מחילות האוויר‬ ‫של אורוגוואי וארגנטינה,‬
‫אך ללא הועיל.‬
‫החיפושים יתחדשו בתחילת השנה הבאה,‬
‫כשההפשרה תספק תנאי ראות טובים יותר‬ ‫לאיתור הריסות המטוס.‬
‫שירות החילוץ של חיל האוויר הצ'יליאני‬
‫דיווח שב-34 תאונות אוויריות‬ ‫שהתרחשו בהרי האנדים,‬
‫לא נמצאו ניצולים מעולם.‬
‫נשוב לאחר הפסקת הפרסומות.‬
‫…כי הם עשויים מחלקים איכותיים.‬
‫ועם צבעים ועיצובים יפים.‬
‫ניתן להתאמה אישית, עם שלושה דגמים שונים.‬
‫"ביסיקלטס ויקטוריה",‬ ‫האופניים במקום הראשון.‬
‫טעיתי.‬
‫ביקשתי מכם לחכות לחינם.‬
‫אבל אם יש עוד דבר אחד שאני יכול לבקש…‬
‫אז אני מבקש מכם שתאכלו.‬
‫הדבר היחיד שיש להיאחז בו‬ ‫הוא בחיים שלנו.‬
‫עלינו לשמור עליהם יותר מכל דבר אחר.‬
‫אנחנו יוצאים לחפש את זנב המטוס.‬
‫בלי לספר לאף אחד, בלי תכנון מוקדם.‬
‫אנחנו צריכים למצוא את המצברים‬ ‫כדי להפעיל את מכשיר הקשר.‬
‫יש שם עוד.‬
‫- גסטון קוסטמאל, בן 23 -‬
‫אני כאן, גסטון.‬
‫- רמון מרטינז, בן 30 -‬
‫- אובידיו רמירז, בן 26 -‬
‫- אלקסיס הוני, בן 20 -‬
‫- גווידו מגרי, בן 23 -‬
‫זה דניאל שו, בן הדוד של פיטו.‬
‫הוא היה מאחוריי במטוס. הוא עף החוצה.‬
‫השמש שוקעת.‬
‫אנחנו צריכים לחזור.‬ ‫-לא.‬
‫רק עוד קצת.‬
‫אם מצאנו את כל זה כאן, הזנב לא רחוק.‬
‫- דניאל שו, בן 24 -‬
‫מי עלה לשם?‬
‫נומה, גוסטבו ומספונס.‬
‫והם לא לקחו ציוד.‬
‫הטמפרטורה צונחת שם ב-20 או 30 מעלות.‬
‫כשהלילה יגיע, הם יקפאו.‬
‫השמש המסה את השלג, ואנחנו שקועים בתוכו.‬
‫לא, משם!‬
‫אנחנו לא מצליחים להמשיך,‬ ‫והלילה לוכד אותנו שם.‬
‫אנחנו עומדים לקפוא.‬
‫תרביץ לי!‬
‫ככל שאתה מנסה לברוח יותר,‬
‫כך ההר פוגע בך יותר.‬
‫גוס, תאכל.‬
‫אז, נומה.‬
‫מה ראיתם שם?‬
‫נומה.‬
‫ספר לי.‬
‫רק הרים מושלגים.‬
‫מכל הכיוונים?‬
‫כן, עד כמה שיכולתי לראות.‬
‫גם בכיוון מערב?‬
‫ראיתם מעבר לחומת הקרח?‬
‫לא.‬
‫בלתי אפשרי לראות.‬
‫צ'ילה נמצאת שם.‬
‫לשם אנחנו צריכים ללכת.‬
‫אבל אתה צריך לאכול, נומה.‬
‫אחרת לא תשרוד עד צ'ילה.‬
‫קדימה.‬
‫אני לא לועס את זה יותר מפעמיים או שלוש.‬
‫ואני מכריח את עצמי לבלוע.‬
‫לראשונה, אני שוקל את האפשרות‬ ‫שהולכת ונעשית ממשית‬
‫שלעולם לא אחזור הביתה.‬
‫אבל אני מסתכל על ננדו ונמלא תקווה.‬
‫הוא מתאמן כל יום, אובססיבי לגבי רעיון אחד.‬
‫שמעבר להר הזה‬ ‫שוכנים העמקים הירוקים של צ'ילה.‬
‫לטפס עליו זו התאבדות.‬
‫אבל אני אלך איתו.‬
‫- יום 17, היום החמישי של הסערה -‬
‫תראה, ואסקו, אגיד לך מה‬
‫החרוז שלך עלוב ברמה‬
‫אז אולי תצא ותקפא בשממה?‬
‫זה היה קשוח, בובי.‬
‫קרליטוס, מוכן? קדימה.‬ ‫-היי.‬
‫אנחנו עשרים ושבעה וצפופים כמו בפחית‬
‫בזמן שהם שם למעלה נחים בסוויטה הנשיאותית ‬
‫כן, זו טרגדיה, אני לא מגזים‬
‫אבל מהערסל שלי אני רואה‬ ‫גיבורי-על חסרי גלימה, נועזים‬
‫ואף שלפעמים הזעם משתלט עליי‬
‫להיות איתכם זו הזכות של חיי‬
‫אפילו שאנחנו במטוס הזה, עם הקור המזיק‬
‫לקוקו יש מזל שאת הרגליים שלו אני מחזיק‬
‫אבל, קוקו, אל תתרגל לזה יותר מדי‬
‫כי נחזור לאורוגוואי,‬ ‫שם מחכות המשפחות עד בלי די‬
‫יפה.‬ ‫-תורך, קוקיטו.‬
‫שלי קצת יותר סנטימנטלי.‬
‫13 באוקטובר היה יום הולדתה של אימי‬
‫וביקשתי מאלוהים דבר אחד פרטי‬
‫שאחזור הביתה בריא ושלם‬
‫כדי שאהיה בבית כשהמסיבה הבאה תתקיים‬ ‫-נחמד מאוד.‬
‫יפה, קוקו.‬
‫נחמד.‬ ‫-כאן יש אנשים שהם חלום‬
‫אבל גם אנשים שלא יודעים כלום‬
‫למשל מי הנשיא כיום‬
‫זה היה איום.‬
‫טוב.‬ ‫-זה פשוט נורא.‬
‫לפחות אני מתאמץ, בניגוד לאחרים.‬
‫כאן על ההר, המצב אינטנסיבי‬
‫אני רוצה לברוח ממנו כמו פומה‬
‫אבל קודם, עליי לשמוע חרוז מחברנו השקט נומה‬
‫על צלע ההר הקר והקפוא שכאן‬
‫הכול איננו, אפילו העכבישים מתו מזמן‬
‫אנחנו בתוך מקרר‬
‫מקרר שבסלעים על ההר‬
‫בסלעים…‬
‫בסדר. מחיאות כפיים לנומה!‬
‫כל הכבוד!‬
‫הצילו!‬
‫רוי!‬
‫הם שם למטה!‬ ‫-אני כאן.‬
‫קדימה! תחפור!‬
‫פיטו!‬
‫טינטין!‬
‫תחזיקו מעמד!‬
‫תחזיקו מעמד! אנחנו נוציא אתכם!‬
‫קוצ'ה, תעזור לי.‬ ‫-תוציא אותם!‬
‫תחפרו! קדימה!‬
‫תחזיקו מעמד!‬
‫תחפרו!‬
‫תעזרו לי, בבקשה!‬
‫נומה, תחזיק מעמד!‬
‫נומה, אני אוציא אותך!‬
‫פנצ'ו!‬
‫קוקו!‬
‫ליליאנה שם למטה! אל תדרכו שם!‬
‫אל תדרכו!‬ ‫ליליאנה שם למטה, בשם אלוהים!‬
‫בשם אלוהים, אל תדרכו שם! ליליאנה שם!‬
‫ליליאנה, תחזיקי מעמד!‬ ‫אל תדרכו שם. ליליאנה שם למטה!‬
‫אל תדרכו שם! אני אוציא אותך, מותק!‬
‫הנה!‬
‫קוקו, קדימה!‬
‫קוקו!‬
‫תנשמי!‬
‫תנשמי.‬
‫תנשמי, מותק.‬
‫היא לא נושמת.‬
‫תנשמי.‬ ‫-הוא לא נושם!‬
‫תנשמי, מתוקה.‬ ‫-תחזיק מעמד!‬
‫תנשמי.‬
‫תנשמי, מתוקה. תנשמי.‬
‫מה הרעש הזה?‬
‫מה קורה?‬
‫קדימה.‬
‫אוויר נכנס.‬
‫יש חמצן.‬ ‫-כן.‬
‫כולם בסדר?‬
‫ארטורו?‬ ‫-אני בחיים.‬
‫גם חאווייר. ליליאנה לא.‬
‫ואסקו?‬ ‫-כאן. אני בחיים.‬
‫זה אני, רוברטו. גם אני בחיים.‬
‫מונצ'ו. כנ"ל.‬
‫כאן פדרו אלגורטה.‬
‫דייגו?‬
‫הוא מת, פיטו.‬
‫כנ״ל לגבי רוקה.‬
‫מספונס לא הצליח.‬ ‫-זה ננדו. אני בחיים.‬
‫אנריקה וחואן קרלוס מתים.‬
‫טינטין, אתה בסדר?‬ ‫-אני כאן.‬
‫קוקו?‬
‫-קוקו מת. זה רוי.‬
‫מה לגבי מרסלו?‬
‫מרסלו?‬ ‫-מרסלו!‬
‫מרסלו?‬ ‫-קפטן!‬
‫מרסלו!‬
‫מרסלו היה לכוד.‬
‫הוא לא הרגיש יותר קור‬ ‫כי הוא לא הרגיש יותר כלום.‬
‫ולא להרגיש כלום זו הקלה.‬
‫חיכינו לזה במשך 17 ימים.‬
‫לרגע של רוגע.‬
‫שנייה של שלווה.‬
‫כמה שלג יש מעלינו?‬ ‫-זה יכול להיות ההר כולו.‬
‫כולם להתפלל, בבקשה!‬
‫וברוך פרי בטנך, ישוע.‬
‫היום 30 באוקטובר.‬
‫יום ההולדת שלי.‬
‫אני בן 25.‬
‫היום כל כך קשה לא לחשוב על הבית.‬
‫אם יש אור,‬ ‫זה אומר שאנחנו לא קבורים עמוק מדי.‬
‫- ליליאנה נווארו דה מתול, בת 34 -‬
‫- מרסלו פרז דל קסטייו, בן 25 -‬
‫- קרלוס רוקה, בן 24 -‬
‫- חואן קרלוס מננדז, בן 22 -‬
‫- אנריקה פלאטרו, בן 22 -‬
‫- דייגו סטורם, בן 20 -‬
‫- גוסטבו "קוקו" ניקוליץ', בן 20 -‬
‫- דניאל מספונס, בן 20 -‬
‫כמה זמן נהיה תקועים פה?‬
‫עד שהסערה תחלוף.‬
‫- יום 18, קבורים במשך יומיים -‬
‫הרעב שלנו בלתי נסבל.‬
‫עד עכשיו, בני הדודים שטראוך‬ ‫הצליחו להכין רק בשר שהוא סתם בשר.‬
‫בשר אנונימי.‬
‫ללא פנים.‬
‫אבל כאן, זה לא יהיה אפשרי.‬
‫חבר'ה? מה, לא תעשו כלום?‬
‫רוברטו.‬
‫חייבים לאכול כדי לשרוד, לא?‬
‫אנחנו הולכים לוותר עכשיו?‬
‫אחרי כל מה שעברנו?‬
‫אנחנו צריכים לצאת מכאן. אני לא נשאר!‬
‫אני רוצה לצאת!‬
‫מה אתה רוצה ממני?‬
‫די, נומה.‬
‫קדימה!‬
‫מספיק!‬
‫נומה!‬
‫- יום 20, קבורים ארבעה ימים -‬
‫השמיים.‬
‫אני רואה את השמיים!‬
‫מונצ'ו, תעלה אתה קודם.‬ ‫אתה קטן יותר. קדימה.‬
‫השמש!‬
‫קדימה!‬
‫הצלחנו.‬
‫היי! מה אתה רואה?‬
‫את החברה שלך, מרגריטה.‬ ‫-בביקיני!‬
‫תגיד לה שאני כבר בא!‬
‫אנחנו בחיים!‬
‫אנחנו עדיין כאן!‬
‫די כבר!‬
‫הבקבוק.‬
‫איך הרגל?‬
‫זה שום דבר.‬
‫רק חתך.‬
‫אל תבזבז את הכוחות שלך, נומה.‬
‫אני בקושי מחזיק מעמד.‬
‫אל תגיד את זה, ארטורו.‬
‫אל תאבד אמונה.‬
‫יש לי יותר אמונה עכשיו מאשר אי פעם.‬
‫אתה סוג של נער מזבח עכשיו?‬
‫אל תצחק.‬
‫אבל האמונה שלי…‬
‫תסלח לי, נומה.‬
‫…היא לא באלוהים שלך.‬
‫כי האלוהים הזה‬
‫אומר לי מה לעשות כשאני בבית…‬
‫אבל לא מה לעשות בהרים.‬
‫על מה שקורה כאן‬
‫אני לא יכול להסתכל‬ ‫דרך העיניים שהיו לי פעם.‬
‫נומה.‬
‫זה גן העדן שלי.‬
‫ואני מאמין באל אחר.‬
‫אני מאמין…‬
‫באל שרוברטו חושב עליו‬
‫כשהוא מטפל בפצעים שלי.‬
‫באל שיש לננדו ברגליים שלו‬
‫כשהוא ממשיך ללכת ויהי מה.‬
‫אני מאמין בידיו של דניאל…‬
‫כשהוא חותך את הבשר.‬
‫ובפיטו, כשהוא נותן לנו את הבשר…‬
‫מבלי לומר לנו למי מחברינו הוא שייך.‬
‫כדי שנוכל לאכול אותו…‬
‫מבלי לזכור את העיניים שלהם.‬
‫זה האלוהים שבו אני מאמין.‬
‫אני מאמין ברוברטו.‬
‫בננדו.‬
‫בדניאל.‬
‫בפיטו.‬
‫ובחברינו שנפלו.‬
‫אתה פילוסוף, ארטורו.‬
‫נער מזבח ופילוסוף.‬
‫- אינס -‬
‫קדימה, בנאדם.‬
‫קדימה.‬ ‫-אנחנו צריכים ללכת.‬
‫תסתכלו על השמש.‬
‫צריך לחכות.‬
‫למה?‬ ‫-כדי להתכונן.‬
‫מה אם תפרוץ סופה?‬
‫אנחנו צריכים לחכות עד שיתחמם.‬
‫אנחנו לא יכולים לבלות אפילו לילה אחד בחוץ.‬
‫תגיד לו, נומה.‬
‫השלג יתחיל להפשיר ב-15 בנובמבר.‬
‫הטמפרטורות יעלו. יהיה פחות סיכון לסופות.‬
‫שבועיים… של המתנה.‬ ‫-לא. של התכוננות.‬
‫כשיצאנו בלי תוכנית, לא הגענו רחוק.‬
‫אנחנו לא יודעים כמה רחוק עלינו ללכת.‬
‫היי!‬
‫אנחנו צריכים עזרה פה.‬
‫נוח לכם בכיסאות האלה?‬ ‫-בוא.‬
‫בוא, אחי.‬ ‫-בוא תעזור.‬
‫הכול טוב?‬
‫קח את הלוחות האלה.‬
‫הנה. קדימה.‬
‫צריך עזרה?‬
‫- יום 34, תחילת ההפשרה -‬
‫תעזור לי, רוברטו. נומה, תעזור לי.‬
‫תתמוך בראש שלו. לאט לאט.‬
‫תרים אותו. זהו.‬
‫לאט.‬
‫זה בסדר, ארטורו. הנה.‬
‫תרים את החולצה שלו לאט. ככה.‬
‫ארטורו חולה מאוד.‬
‫אני נותן לו שלושה ימים.‬ ‫ואסקו, אולי עוד כמה.‬
‫מה דעתך?‬
‫בקשר למה?‬
‫כמה זמן נשאר להם?‬ ‫-מה אתה רוצה?‬
‫תגיד לי.‬
‫מה אתה רוצה?‬
‫עשינו כל מה שיכולנו כרופאים, רוברטו.‬
‫בסופו של דבר נהפוך לקברנים.‬
‫אני יודע שזה קשה.‬
‫אבל אתה בעל הרגליים הכי חזקות בקבוצה.‬
‫אתה חייב ללכת בשבילנו.‬
‫תמסור!‬
‫רוברטו, תמסור!‬
‫בעדינות.‬
‫לשם. בואו נעביר אותו.‬
‫בסדר.‬
‫תניחו אותו פה.‬
‫אני כאן. תנשום איתי, ארטורו. קדימה.‬
‫הריאות של ארטורו נוגיירה מלאות בנוזל.‬
‫הוא לא ישרוד.‬
‫זהו זה.‬
‫גוסטבו מנסה לעזור לו.‬
‫זהו זה.‬
‫אבל אף אחד לא יכול לנשום בשבילו.‬
‫זהו זה.‬
‫- ארטורו נוגיירה, בן 21 -‬
‫- ארטורו -‬
‫עלינו לנסות ככל יכולתנו.‬
‫ארבעה מאיתנו מתנדבים.‬
‫אנחנו יוצאים לכיוון ארגנטינה.‬
‫אנחנו לובשים יותר שכבות של בגדים,‬ ‫בתקווה לשרוד את הלילות.‬
‫- יום 36, סיור לכיוון מזרח -‬
‫נומה!‬
‫נומה, אתה בסדר?‬
‫זה מזוהם.‬
‫אנחנו חייבים לחזור.‬
‫לא נוכל לסחוב את נומה.‬
‫רוברטו.‬ ‫-אני אחזור לבד.‬
‫המטוס לא רחוק.‬
‫אני מצטער.‬
‫מה קרה, נומה? נומה!‬
‫מה קרה?‬ ‫-איפה האחרים?‬
‫נומה, תענה לי. תגיד משהו, נומה.‬
‫אתה כאן. אתה איתנו. מה קרה?‬
‫אבא!‬
‫ואסקו, אנחנו פה.‬ ‫-אבא!‬
‫תירגע. אנחנו פה. תסתכל עליי.‬ ‫-איפה אמא שלי?‬
‫תסתכל עליי. אבא שלך פה.‬
‫תסתכל עליי. אנחנו פה.‬
‫אבא! אבא, בוא הנה!‬ ‫-די.‬
‫תירגע.‬
‫אנחנו פה.‬
‫ואסקו.‬
‫ואסקו, תסתכל עליי.‬ ‫-אבא!‬
‫תודה.‬ ‫-רפאל. רפאל אצ'וורן.‬
‫זה אצ'אוורן.‬
‫- רפאל "ואסקו" אצ'אוורן, בן 22 -‬
‫אני לא מבין את זה, חאווייר.‬
‫מהרגע שהתרסקנו, ניסיתי לעזור ככל יכולתי.‬
‫תמיד ניסיתי…‬
‫לעשות את הדבר הנכון.‬
‫ועכשיו, עם הרגל שלי ככה…‬
‫אני חסר תועלת.‬
‫מה המשמעות של הכול?‬
‫ארטורו, ואסקו וכל שאר המתים?‬
‫ליליאנה נתנה הכול. תמיד.‬
‫במהלך המפולת, מתחת לשלג,‬ ‫הרגשתי בגוף שלה מתחתיי.‬
‫הייתי רק כמה סנטימטרים מתחת לפני השטח,‬
‫אז הצלחתי להוציא את הראש,‬
‫וצעקתי הכי חזק שיכולתי,‬ ‫"ליליאנה, תחזיקי מעמד!‬
‫"אני אוציא אותך משם. אני בחיים."‬
‫ראיתי אותם דורכים עליה.‬
‫אז צעקתי, "אל תדרכו שם!‬
‫"אל תדרכו שם! ליליאנה שם למטה!"‬
‫כדי שהיא תוכל לצאת,‬ ‫אני הייתי צריך לצאת קודם.‬
‫אבל לא יכולתי לזוז‬ ‫כי הרגליים שלי היו צמודות לחזה שלה.‬
‫ואם הייתי מנסה לצאת,‬ ‫הייתי דוחף אותה עמוק יותר.‬
‫מה המשמעות של זה, נומה?‬
‫עד שהגענו לליליאנה, היא כבר הייתה מתה.‬
‫ובזמן שהם המשיכו להוציא את החברים שלנו,‬
‫אחד מת, אחר חי,‬
‫החזקתי את ליליאנה הכי חזק שיכולתי.‬
‫והרגשתי אהבה שכמותה לא הרגשתי מעולם.‬
‫הבנתי שיש לי מטרה.‬
‫לקחת את האהבה‬ ‫שהחזקתי כה חזק כנגד החזה שלי,‬
‫ולהביא אותה חזרה לילדים שלי.‬
‫מותה לא היה לשווא.‬
‫הפציעה הזאת לא הופכת אותך לחסר תועלת.‬
‫אין מצב. קדימה, רוי. אתה מתכוון לעזור לי?‬
‫ננדו?‬
‫שמעתי שאתה עצלן עכשיו.‬
‫אתה פשוט ישן כל היום. למה?‬
‫אתה צריך להתאמן.‬ ‫-מה אתה עושה פה?‬
‫אתה לא תאמין.‬
‫הלכנו מזרחה במשך שעתיים או שלוש…‬
‫ופתאום ראינו את זנב המטוס מאחורי גבעה.‬
‫בחיים לא היינו מוצאים אותו.‬
‫הוא עף קדימה.‬
‫לצד השני.‬
‫זה היה לא ייאמן.‬
‫היו שם המון מזוודות ומעילים נקיים.‬
‫בקבוקי רום.‬
‫סיגריות.‬
‫ושוקולד.‬
‫רגע. אל תאכל את העטיפה.‬
‫אתה לא יכול לומר לי מה לאכול.‬
‫הנה.‬
‫אתה צדקת, נומה.‬
‫בילינו לילה בחוץ.‬
‫זה נס ששרדנו.‬
‫אבל מצאנו את המצברים של המטוס.‬
‫הם היו בזנב.‬
‫יהיה קל יותר להביא לכאן את מכשיר הקשר.‬
‫ראית איך רוי תיקן את מכשיר הקשר הנייד?‬
‫רוברטו חושב שהוא‬ ‫יוכל לגרום למק"ש מהמטוס לעבוד.‬
‫אנחנו חוזרים לשם.‬
‫אנחנו חייבים לנסות.‬
‫ננדו, רוברטו וטינטין‬ ‫הולכים עם רוי אל זנב המטוס.‬
‫הלוואי שיכולתי ללכת איתם.‬
‫רוי חלש מאוד והוא לא חושב‬ ‫שמכשיר הקשר יעבוד.‬
‫קדימה, רוי. אין לנו הרבה זמן.‬
‫הוא מבועת.‬
‫אבל הוא עושה את זה בשביל הקבוצה.‬
‫אני לא מאמין.‬ ‫-כל הכבוד, רוי.‬
‫1-סי-6-0-1.‬
‫בי… לא זה. מה זה היה?‬
‫אחת, שבע. זה.‬ ‫-שבע.‬
‫מה אם המק"ש לא יעבוד?‬
‫מה נעשה אז?‬
‫נצא שוב.‬
‫נכון, רוברטו?‬
‫מערבה, לצ'ילה.‬
‫הלו!‬
‫הלו?‬
‫אנחנו האורוגוואים שהתרסקו בהרי האנדים.‬ ‫אתם שומעים אותי?‬
‫אנחנו פה.‬
‫הלו?‬
‫עם כל יום שעובר אנחנו מאבדים יותר‬ ‫מהחיים שנותרו לנו.‬
‫בעדינות.‬
‫מנות המזון לא מספיקות,‬ ‫אז אנחנו מפשיטים את הבשר מהעצמות.‬
‫מה שהיה פעם בלתי מתקבל על הדעת‬
‫הפך כעת לשגרה.‬
‫וכבר לא אכפת לנו יותר.‬
‫בוא.‬
‫הנה. תאכל קצת.‬
‫אתה חייב לאכול, נומה.‬
‫קח חצי.‬
‫אל תוותר עכשיו.‬
‫אני לא מוותר, פנצ'ו.‬
‫אני גוסס.‬
‫וזה כואב לא…‬
‫לא להיות מסוגל לעשות יותר בשבילכם.‬
‫תפסיק עם זה.‬
‫תחשוב על עצמך.‬
‫לחשוב על עצמי?‬
‫תסתכל עליי.‬
‫אני בן 25, פנצ'ו.‬
‫כל החיים שלי עוד לפניי.‬ ‫יש לי עוד הרבה מה לעשות.‬
‫אני רוצה לראות שוב את האחים והאחיות שלי.‬
‫אני רוצה לראות את אמא ואבא.‬
‫אני רוצה לרקוד.‬
‫אתה אף פעם לא רוקד.‬ ‫-אני יודע.‬
‫אבל עכשיו אני רוצה.‬
‫אני רוצה לעשות הכול, פנצ'ו.‬
‫אני רוצה לצחוק.‬
‫אני רוצה לבכות.‬ ‫-אז תבכה.‬
‫אני לא יכול.‬ ‫-תבכה.‬
‫קדימה, תבכה.‬
‫תבכה יחד איתי.‬
‫למה אתה צוחק?‬
‫תבכה איתי. קדימה.‬
‫תוציא את זה.‬
‫קדימה, טמבל.‬
‫קדימה.‬
‫ננדו! בוא תראה.‬
‫מה זה?‬ ‫-זה חסין מים.‬
‫נוכל להשתמש בזה, נכון?‬
‫זה כיסה את הצינורות.‬
‫יש עוד?‬ ‫-כן, המון.‬
‫1-סי.‬
‫לא!‬
‫החל מהיום, 29 בנובמבר 1972,‬
‫יש עוד 17 ניצולים למעלה‬
‫במטוס האורוגוואי שהתרסק בהרים‬
‫מה קרה?‬
‫מכשיר הקשר לא עבד.‬
‫מצאנו את הבד הזה.‬
‫מה זה?‬ ‫-בד חסין מים.‬
‫נוכל להכין וסט.‬ ‫-לא וסט, טינטין.‬
‫שק שינה.‬ ‫-ככה נוכל לשרוד לילה בחוץ.‬
‫יש לנו מספיק בד.‬
‫נוכל להכין שק שינה גדול.‬
‫מתי הולכים, רוברטו?‬
‫רוברטו.‬
‫מתי?‬
‫ברגע ששק השינה יהיה מוכן.‬
‫חמישים ושמונה ימים לאחר היעלמותו‬
‫של מטוס פיירצ'יילד 571‬ ‫של חיל האוויר האורוגוואי‬
‫עם 40 נוסעים וחמישה אנשי צוות,‬
‫שנשכר כדי להטיס לצ'ילה‬ ‫ את קבוצת הרוגבי "אולד קריסטיאנז"‬
‫ואת חבריהם,‬
‫חיל האוויר מכין כעת מטוס סי-47‬
‫שיחדש את החיפוש בהרי האנדים.‬
‫רוברטו, אין טעם לחזור לנקודת ההתחלה.‬
‫אמרו שהם יחפשו אותנו.‬
‫כן. היו כמה מטומטמים שטסו מעלינו‬ ‫ולא ראו אותנו.‬
‫הם מחפשים גופות.‬
‫אנחנו כאן כבר חודשיים.‬ ‫-חודשיים, רוברטו.‬
‫אתה חושב שהם מאמינים שאנחנו בחיים?‬
‫אבל אנחנו בחיים.‬ ‫-בחיים?‬
‫תסתכל עלינו.‬
‫תראה אותו.‬
‫אתה קורא לזה חיים?‬
‫תראה, תפילה לא תוציא אותנו מכאן.‬
‫אתם מתכוונים לישון על ההר בתוך זה?‬
‫מה אתה עושה, רוברטו?‬
‫תפסיק!‬ ‫-רוברטו.‬
‫חשבתי שאהבת את הרעיון.‬
‫חבר'ה.‬
‫בואו נצטלם.‬
‫טינטין מתעקש לצלם.‬
‫כאילו שהוא מצלם תמונות של טיול‬ ‫שממנו הוא עומד לחזור.‬
‫תהיתי בשביל מי התמונות האלה.‬
‫בשבילנו?‬
‫תחייך, לעזאזל.‬
‫לא אשרוד כדי לראות אותן.‬
‫קדימה, אנחנו יכולים עדיין לחייך.‬
‫אולי הן בשביל המשפחות שלנו.‬
‫או בשביל אנשים אחרים שחושבים עלינו עכשיו,‬
‫ויסתכלו על התמונות שלנו שצולמו בעבר.‬
‫קרלוס, תסתכל למצלמה.‬
‫כשהם יראו אותנו בתמונות, נחיה שוב בדמיונם.‬
‫כי הם ישאלו את עצמם את אותן השאלות‬ ‫שאנחנו שואלים את עצמנו עכשיו.‬
‫"מה קרה להם?"‬
‫מה קרה לנו?‬
‫מי היינו בהרים האלה?‬
‫ננדו.‬
‫אני רוצה שתדע שיש לך רשות‬ ‫להשתמש בגופה שלי.‬
‫נומה, אל תגיד דברים כאלה.‬
‫אני יודע שלא אצא מפה חי.‬
‫אל תדבר ככה.‬
‫זו האמת.‬
‫אבל זה בסדר.‬
‫השלמתי עם זה.‬
‫אני מוכן לכל מה שיבוא.‬
‫שנינו מוכנים.‬
‫ואני כל כך שמח‬
‫לדעת שכולכם תצליחו לצאת מכאן.‬
‫זה ממש משמח אותי, ננדו.‬
‫תודה.‬
‫- נומה טורקאטי, בן 25 -‬
‫שמי נומה.‬
‫מתתי ב-11 בדצמבר, 1972.‬
‫בשנתי.‬
‫- אין אהבה גדולה יותר‬ ‫מאשר להקריב את חייך למען חבריך -‬
‫אנחנו יוצאים מחר.‬
‫אתה מסוגל.‬
‫בהצלחה, רוברטו.‬
‫תודה.‬ ‫-גם לך.‬
‫עוד חיבוק אחד.‬
‫קרליטוס.‬
‫מה?‬
‫אתה יכול להשתמש בגוויות ‬ ‫של אמא שלי ושל סוסי, בסדר?‬
‫קדימה!‬
‫בואו, חבר'ה!‬ ‫-בואו נעשה את זה.‬
‫בהצלחה!‬ ‫-בהצלחה!‬
‫לכו בזהירות,‬
‫ואל תשכחו אותנו!‬
‫אנחנו נחכה כאן.‬ ‫-לכו בזהירות!‬
‫קדימה, חברים!‬
‫- יום 61, סיור לכיוון מערב, צ'ילה -‬
‫ננדו!‬
‫בוא נמצא מקום לשק השינה!‬
‫אנחנו צריכים לטפס עוד קצת!‬
‫לא נצליח להגיע לפסגה!‬
‫אני אקח את האמצע.‬
‫זה כל כך יפה.‬
‫חבל רק שאנחנו חשובים כמתים.‬
‫אני לא חוזר.‬
‫הרי האנדים לא יכולים להימשך לנצח.‬ ‫השלג חייב להיגמר בשלב מסוים.‬
‫האוקיינוס נמצא שם.‬
‫אתה כל הזמן אומר את זה.‬ ‫-תראה איפה אנחנו.‬
‫אחרי כל מה שטיפסנו.‬
‫הכול מונח לרגלינו.‬
‫רק נשאר לחצות את העמק.‬ ‫כמה זמן זה כבר ייקח?‬
‫עשרה ימים? שנים עשר יום?‬
‫יש לנו אוכל לשבוע בלבד.‬
‫מה אתה רוצה לעשות?‬
‫לבוא איתי?‬
‫או לחכות במטוס?‬
‫אתה מבקש ממני שאמות איתך.‬
‫אני מבקש ממך שתבוא איתי.‬
‫תסתכל שם. רואה את שתי הפסגות הללו?‬
‫באמצע? שנראות כמו זוג שדיים?‬
‫אין שם שלג.‬
‫רואה? זאת צ'ילה.‬
‫אתה רואה?‬
‫אני רואה.‬
‫תודה.‬
‫שמרו על עצמכם.‬
‫ננדו ורוברטו ממשיכים מערבה.‬
‫החלטנו שאחזור כדי‬ ‫שהאוכל שלהם יספיק ליותר זמן.‬
‫משם אפשר לראות פסגות נמוכות יותר.‬
‫פסגות בצבע חום.‬
‫אין שם שלג.‬
‫הבחורים בסדר.‬ ‫יש להם מספיק אוכל לעשרה ימים.‬
‫שום דבר לא יעצור אותם.‬
‫עמק.‬
‫רוברטו.‬
‫רוברטו!‬
‫ננדו!‬
‫היי!‬
‫היי! עזור לנו, בבקשה!‬
‫אנחנו ממטוס שהתרסק בהרים!‬
‫היי!‬ ‫-אנחנו ממש רעבים!‬
‫- שירות הצלה אווירי -‬
‫- אני ממטוס -‬
‫"אני ממטוס שהתרסק בהרים.‬
‫"אני מאורוגוואי.‬
‫"אנחנו צועדים כבר ימים רבים.‬
‫"יש עוד 14 פצועים במטוס.‬
‫"אנחנו צריכים לצאת מכאן מהר,‬ ‫ואנחנו לא יודעים איך."‬
‫שיחה מסן פרננדו.‬
‫"אין לנו אוכל.‬
‫"אנחנו חלשים.‬
‫"מתי יחלצו אותנו?"‬ ‫-"מתי יחלצו אותנו?"‬
‫"בבקשה. אנחנו בקושי מסוגלים ללכת.‬ ‫איפה אנחנו?"‬
‫אנחנו קוטעים את השידור כדי לספק עדכון נוסף‬
‫בנוגע לסיפור שהזכרנו לפני מספר דקות.‬
‫התקבלו שמותיהם של שני הניצולים הצעירים‬
‫מהמטוס האורוגוואי‬ ‫שהתרסק בהרי האנדים לפני 71 ימים.‬
‫שמותיהם רוברטו קאנסה ופרננדו פאראדו.‬
‫- חיל האוויר הצ'יליאני -‬
‫- יום 71, 22 בדצמבר 1972 -‬
‫תן לי גם.‬
‫נראה טוב.‬
‫- יציאה -‬
‫- אלווארו -‬
‫מה נעשה עם כל זה?‬
‫- ואסקו -‬
‫- ארטורו -‬
‫- דניאל שו יוריוסט -‬
‫- מרסלו -‬
‫אני אגיד לך את השמות של הבחורים שם.‬
‫אתה שומע?‬
‫תחזור על כל שם פעמיים, בבקשה.‬
‫כל שם פעמיים.‬
‫רוברטו קאנסה.‬
‫גוסטבו זרבינו.‬
‫אדוארדו שטראוך.‬
‫אלווארו מנג'ינו.‬
‫פרננדו פאראדו.‬
‫אנטוניו ויזינטין.‬
‫פדרו אלגורטה.‬
‫אלפרדו דלגדו.‬
‫רוי הארלי.‬
‫חוזה לואיס אינסיארטה.‬
‫רמון סאבדה.‬
‫חאווייר מתול.‬
‫קרליטוס מיגל פאז, הבן שלי.‬
‫קרליטוס מיגל פאאז, הבן שלי.‬
‫רוברטו פרנסואה.‬
‫דניאל פרננדז.‬
‫אדולפו שטראוך.‬
‫הנה הם!‬
‫כולם שם!‬
‫כולם!‬
‫הולכים הביתה!‬
‫קדימה, חאווייר! קדימה!‬
‫זוז, רוי! קום!‬
‫קדימה, גוסטבו!‬
‫תשאיר את זה שם! תתרחק!‬
‫מה זאת אומרת?‬ ‫-אני לא יכול לשאת משקל עודף.‬
‫קדימה.‬
‫גוסטבו, בוא!‬ ‫-לא! אני לא הולך בלי המזוודה.‬
‫תיכנס! לאן אתה הולך?‬
‫טוב, תכניס את זה.‬
‫תיכנס!‬
‫קדימה. תיכנס!‬
‫תיכנס.‬
‫ב-22 בדצמבר, 16 ניצולים חזרו מהאנדים.‬
‫היום קולי נושא את מילותיהם.‬
‫הוא מספר איך כולנו מילאנו את חלקנו.‬
‫זה הסיפור שלנו.‬
‫אמא.‬
‫זה נס.‬
‫מה זאת אומרת, נס, אמא?‬ ‫-זה נס.‬
‫איזה נס?‬
‫- בית החולים סן חואן דה דיוס -‬
‫השיבה הביתה מציפה אותך.‬
‫מה עושים כאן כל האנשים האלה?‬
‫כולם רוצים להתקרב לחברים שלי,‬ ‫לגעת בהם, לשמוע את הפרטים.‬
‫"מה קרה בהרים?"‬
‫כן!‬
‫העיתונאים שואלים,‬ ‫עם המצלמות והמיקרופונים שלהם.‬
‫הרופאים שואלים, עם הבדיקות והמכשירים שלהם.‬
‫מה הם רואים?‬
‫הם נבהלים מהבגדים המלוכלכים שלהם.‬
‫מגופם השלדי, שנשרף מהשמש.‬
‫מהטינופת על העור שלהם.‬
‫ננדו!‬
‫העיתונים כותבים על גיבורי האנדים.‬
‫על אלה ששבו מהמוות‬ ‫כדי להתאחד מחדש עם אבותיהם,‬
‫עם אימותיהם…‬
‫אתה נראה כמו איש זקן.‬
‫…עם החברות שלהם,‬
‫ועם הילדים שלהם.‬
‫אבל הם לא מרגישים כמו גיבורים.‬
‫הם היו מתים כמונו.‬
‫הם פשוט זכו לחזור הביתה.‬
‫וכשהם נזכרים בנו,‬
‫הם שואלים את עצמם, "למה לא חזרנו יחד?‬
‫"מה המשמעות של כל זה?"‬
‫רק אתם יכולים לתת לזה משמעות.‬
‫רק אתם התשובה.‬
‫תמשיכו לשמור זה על זה.‬
‫וספרו לכולם מה עשינו בהרים.‬
‫- אחוות השלג -‬
‫- מבוסס על "אחוות השלג" מאת פבלו וירצ'י -‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬