Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den 13. oktober 1972
styrtede et uruguayansk fly ned i Andesbjergene.
Der var 40 passagerer og fem besætningsmedlemmer ombord.
Nogle kalder det en tragedie.
Andre kalder det et mirakel.
Hvad skete der egentlig?
Hvad sker der, når verden vender en ryggen?
Når man ikke har nok tøj og fryser?
Når man ikke har mad og er døende?
Svaret findes i bjergene.
Vi må vende tilbage til fortiden, selvom vores minde om fortiden ændrer sig.
MONTEVIDEO, URUGUAY OKTOBER 1972
Kom nu! Ind i kampen!
Kom så!
Kom nu. Vi har den.
-Tag den! Kom nu! -Kom så!
Kom nu!
Kom så, Old Christians!
-Kom så! -Kom nu!
Ind i kampen!
Kom så!
Bliv ved! Kom så!
Kom så, Roberto!
Over til Nando!
Roberto, kast!
-Til Nando! -Kom nu, Roberto!
Aflever! Roberto, aflever bolden!
Aflever!
Aflever.
Du var omringet. Jeg kunne ikke.
-Jo, du kunne. -Du tænker for meget.
-Kan du gøre det bedre? -Klart.
-Vi vandt sidste gang på grund af mig. -Dig?
Og nu hvor det ikke går godt…
Okay! Hvad er så sjovt? Dagens resultat?
Roberto, du stoler på mig, ikke?
Når jeg siger, du skal aflevere bolden, mener jeg det. Okay?
Og når jeg siger, at rejsen skal betales, mener jeg det.
Vi har stadig et halvt fly at fylde. Daniel, kommer dine fætre?
-Ja. Vi er fire. -Det er for os.
-Kunne du ikke finde en konvolut, Coco? -Nej.
Andre?
Dine venner, Gastón?
-De kommer. -Allesammen?
Jeg mangler at overtale én.
"Du er min elskede søn," sagde stemmen.
"Helligånden førte ham straks ud i ørkenen.
Der var han i fyrre dage, hvor han blev fristet af Satan.
'Hvis du virkelig er Guds søn så sig til stenene dér, at de skal blive brød.'
Jesus svarede: 'Der står i Skrifterne, at mennesket ikke kun lever ikke af brød,
men også af de ord…'"
Pancho!
Dette er Jesu Kristi legeme…
Pancho, det er til Numa.
Vi forkynder din død og bekender din opstandelse,
indtil du kommer igen, Herre Jesus.
Her, Alfredo.
Hej, herovre.
Giv den her til Pancho. Der.
Tak.
Numa.
Undskyld. Kan du give ham den?
Gastón.
TAG MED TIL CHILE, MAND!
Arbejdere og studerende, hånd i hånd vi står!
Eksamen er den 20.
-Jeg har ikke tid. -Den bliver udsat.
-Se lige det rod. -Det er ikke kun eksamen.
-Jeg er ikke til rugby. -Det handler ikke om rugby.
Santiago, Chile, for 45 dollar. Det fås ikke billigere.
-Aldrig! -Aldrig i livet!
Se her.
Telefonnumrene til alle de piger, vi mødte der.
-Graciela… -Vildt lækker.
-Silvia… -Smuk og elegant.
-Beatriz… -En femme fatale.
-Nélida… -Nej.
Hvad? Hun er smuk.
Hun efterlod dig grædende på Montevideos gader!
-Så er det nok. -Kom nu.
Pas på den. Lad ikke Gastón få den.
Kom nu. Lad os få en omgang til.
-Du stresser mig. -Stop med Nélida. Det rager ikke dig.
Lad mig ikke tage alene afsted med de to idioter.
Det her overtaler mig ikke.
Vil du have en god grund?
-Okay. -Vi vil være sammen.
Du dimitterer om et par måneder. Så er det kun arbejde.
Du bliver en succesrig advokat, og vi er alle stolte af dig.
Men vi lever hver vores liv.
Det bliver måske vores sidste tur sammen.
Prøver du at få mig til at græde?
Arbejdere og studerende, hånd i hånd vi står!
Godaften.
Kom her. Dygtig.
Champ.
Hvad synes du?
Skal vi tage med?
Klokken er otte torsdag morgen her i Montevideo.
Idiot!
Dette er Berch Rupenian med Impactos på Radio Independencia.
Vi kan se frem til sol og varme i denne lange weekend,
så I kan komme ud at more jer.
Kom nu, Panchito.
Hav en god dag.
Tak.
Numa!
Hvordan går det?
Hej.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Vi ses.
Opfør jer pænt.
Sig farvel til din mor.
God fornøjelse.
Ses. Jeg elsker jer.
En. To.
-Javier, smil. -Tre.
-Sådan. -Kom så!
Super.
Kom så, venner!
Hørte du klikket?
-Ja. -Perfekt.
Mit navn er Numa Turcatti.
Jeg er 24 år.
Jeg kender næsten ingen her.
Alligevel føles det bekendt.
De fleste er unge, ligesom jeg.
De er opvokset i kærlige hjem nær havet.
For nogle af dem er det deres første rejse hjemmefra.
Kom nu, Carlitos. Sæt dig ned.
BÅD SUNKET UD FOR MONTEVIDEOS KYST
Coco, se her.
Godt.
Vi sender det til Diegos kusine.
-Sæt det i ramme, Diego. -Tak.
Dieguito!
Kom nu, Panchito. Jeg vil vinde.
Du har gode kort.
Din kusine…
Hvad?
Hajen er sulten i dag.
Bjergkæden, ikke?
Er det sandt, at den prøver at suge alt ned?
Ja.
Det er sandt.
De varme vinde fra Argentina
kolliderer med den kolde bjergluft og skaber en sugekraft.
Det mener du ikke.
Jo. Det er derfor, der er turbulens.
Men vi er et skridt foran.
Se her.
Dette er bjergkæden.
Vi skal herfra og hertil.
Men ruten er ikke lige.
Hvis det bare var så enkelt. Bjergkæden er enorm.
Derfor flyver vi sydpå, hvor der er et lavere pas.
Vi krydser der og drejer mod nord, når vi rammer Curicó i Chile.
Ti minutter senere lander vi i Santiago.
Spænd sikkerhedsbælterne.
Vi lander i Santiago om lidt.
Giv kort. Jeg kommer straks.
Goddag, mine damer og herrer. Det er jeres kaptajn, general Carlos Páez.
Spænd sikkerhedsbælterne, så I ikke falder ud over Andesbjergene.
-Fortæl jeres venner om vores flyselskab. -Undskyld mig.
Sæt dig ned. Mange tak.
Carlitos!
Det er nok. Tag sikkerhedsbæltet på.
Gå op foran. Jeg skal bruge lidt plads her. Kom så.
Hvad er der? Er du bange?
Forsigtig, Javier.
Nando. Sikkerhedsbæltet.
Sæt dig ned.
Nando!
-Susy! -Sid stille!
Mere kraft!
Vor Fader, du som er i himlene…
Hil dig Maria…
Gastón!
-Giv mig din hånd. -Roberto.
Jeg er hernede!
Eduardo.
Marcelo.
Ja. Jeg er her.
Nej! Ikke mere død.
Jeg ønsker ikke længere, at han dør.
Få ham op ad væggen.
Ikke sådan. Løft ham op.
Bevar roen. Slap af. Træk vejret.
Se på mig. Jeg er medicinstuderende.
Jeg hedder Roberto. Og du?
-Álvaro. -Hvad mere?
Álvaro Mangino.
Piloten er i live!
Hjælp mig.
Piloten er i live!
Kom nu, Gustavo. På tre. En, to, tre.
Denne vej.
DAG 1 13. OKTOBER 1972
Piloten er i live. Åbn det her.
Intet virker. Intet lys. Intet.
Fortæl mig, hvordan radioen virker.
Hvordan gør man?
Hallo? Vores fly styrtede ned. Vi er fra Uruguay.
Vi styrtede ned i bjergene. Hallo?
Virker den?
Vi fløj forbi Curicó.
Hvad?
Vi er forbi Curicó.
Hvad er Curicó?
Hvad? Jeg forstår det ikke.
-Hjælp! -Kom så.
Her!
Må Gud være med jer.
Natten rammer som et baghold.
I løbet af få minutter falder temperaturen 30 grader.
Hvis vi ikke døde i styrtet, dør vi i kulden.
Vi kryber tæt sammen.
Overlevende og døde sammen.
Jeg tager hjem.
Dit pas! Giv mig dit pas!
Hold fast i min hånd.
Sådan tilbringer vi natten.
Hold jer vågne, ellers dør I!
De sårede jamrer sig.
Kom nu!
Det gør resten også.
Slip mig! Mor!
Mor!
Hold om mig.
Hold om mig, Pancho.
Hjælp.
Hjælp!
Vi er i live, Pancho.
Må jeg få en?
Ved du, hvor vi er?
Ikke endnu.
Marcelo.
Pancho Abal og Martínez Lamas er døde.
Og damen, der skreg i går.
Gastón røg ud, da halen knækkede af.
Også min fætter Daniel.
Og Guido og Alexis.
Nando er døende.
Hans søster er hårdt såret. Vi har intet sted at behandle de sårede.
Vi laver plads i flyet.
Vi kan tage sæderne ud, så der er plads til alle.
Kom så, venner.
Vi må prioritere de sårede.
Vi gør denne side af flyet klar, hvor solen er.
Vi gør, hvad vi kan for dem.
-Platero. -Ja?
Læg alt, vi kan få brug for, i en kuffert.
Se efter mad i bagagen.
Alt. Læg det hele i en kuffert.
Her, Bobby.
Hvad gør vi med de døde?
Læg dem der.
Ude til siden.
Indtil hjælpen kommer.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO - 50 ÅR GRAZIELA GUMILA DE MARIANI - 43 ÅR
DANTE LAGURARA - 41 ÅR
ESTHER HORTA DE NICOLA - 40 ÅR FRANCISCO NICOLA - 40 ÅR
JULIO FERRADÁS - 39 ÅR JULIO MARTÍNEZ LAMAS - 24 ÅR
FELIPE MAQUIRRIAIN - 22 ÅR FRANCISCO "PANCHO" ABAL - 21 ÅR
FERNANDO VÁZQUEZ - 20 ÅR CARLOS VALETA - 18 ÅR
Lidt mere?
Vi må spare på det.
Hjælp!
DAG 2 14. OKTOBER 1972
Ikke dem.
Nej. Har vi noget større? Den.
-Nej. Rør den ikke. -Roy!
Se efter klude, tøj eller frakker.
Okay. Her.
Tag den her.
Se efter stof, tøj, hvad som helst.
Coco, tag den her. Den er større.
Hvor mange dør i aften?
Ingen dør, Carlitos.
Det lover jeg.
Her. Fyld hullerne ud for at holde kulden ude.
Marcelo.
De kommer efter os.
I morgen.
Fito Strauch er ikke så optimistisk som Marcelo.
Han er en fornuftig mand og vil ikke modsige holdkaptajnen,
men udsigten er ikke god.
Intet kan overleve her.
Vi hører ikke hjemme her.
DAG 3 15. OKTOBER 1972
Nando.
Nej. Nando, lad være…
Hvad siger du?
Hvad er der sket?
Vi ramte et bjerg.
Min søster.
Susy.
Hun hviler sig derovre.
Hvor er min mor?
Hun døde, Nando.
-Farvel, far. -Vi ses. Pas godt på dem.
Ja.
Bare roligt.
-Hvor længe har vi været her? -Tre dage.
Har nogen set os?
Giv mig den. Okay. Tak.
Hej! Flyet vippede! De så os!
-De så os! -Flyet vippede!
Tak!
Ved I, hvad jeg har lyst til?
En chivito fra Bar Arocena.
En chivito canadiense.
-Jeg vil have en milanesa fra La Mascota. -Ja.
-Med spejlæg. -Og pommes frites.
-De laver en god milanesa. -Den bedste.
En fantastisk milanesa. Og så stor…
Med pommes frites og skinke.
-Bacon. -Hør.
Hvorfor smed de ikke mad ned fra flyet?
Det kan de ikke.
Det ville synke ned i sneen.
Det ville være væk.
Kom med de sårede.
Forsigtig.
Pas på hans ben.
Du ligger bedre her, Arturo.
Andesbjergene er enorme.
De må organisere eftersøgningen. Zone for zone.
De var her i går.
Vi så dem flyve henover.
I dag hørte vi dem kun.
De søger nok i et andet område.
De så os altså ikke.
De kommer.
-Vi må bevare troen. -Tro? Virkelig?
Ikke et ord til de yngre fyre.
Det vil knuse dem.
I er de ældste. I har et ansvar.
De finder os.
-Vi kan ikke fortsætte. -Hvor lang tid har vi?
-Kender I reglen om tre? -Nej.
Man kan overleve tre minutter uden luft, tre dage uden vand og tre uger uden mad.
Tre uger uden mad.
Jeg sulter efter kun tre dage.
Det er værre heroppe i kulden.
Vi forbrænder tre-fire gange så mange kalorier.
Roque fortalte om batterierne.
De var i halen.
Vi må op, hvor vi styrtede ned, finde dem og få radioen til at virke.
Vi må fortsætte!
-Sneen er stadig fast! -Numa. Spar på kræfterne.
Jeg vil ikke bære dig tilbage.
Fito.
Hvad er der?
Man kan ikke se flyet.
Hvis de flyver over, ser de os ikke.
Lad os gå tilbage.
Vi har ikke spist i seks dage.
I aftes delte vi det sidste.
Salte kiks.
Det var det sidste.
Carlitos fortalte mig noget.
Nando har mistet forstanden.
I aftes sagde han, at han nægter at sulte ihjel.
Jeg nægter at sulte ihjel.
Så hellere spise ligene.
Jeg sagde, vi ikke har noget valg.
For at fortsætte må vi leve.
For at leve må vi spise.
Marcelo.
Der kommer ingen.
Vi sulter ihjel.
-Vi kan ikke mere. -Syv døgn uden mad.
Intet. Hvis vi ikke spiser noget, dør vi.
Noget?
Du er vanvittig, Roberto.
Du driver alle andre til vanvid.
Der er mad derude.
Der er protein, der er energi.
-Det her er vanvid. -Roberto.
Roberto har ret. Det handler om liv eller død.
Hvad hvis vi bliver reddet om to dage? Kan vi ikke vente?
-Ved I, hvad der sker med os uden mad? -Roberto!
Vores kroppe sygner hen.
Og vores hjerner. Du kan ikke tænke, Marcelo.
-Jeg tisser sort. -Også mig.
Hvis vi gør det…
Hvad sker der? Vil Gud tilgive os?
Han vil forstå, at vi gør alt for at overleve.
Gud har intet med det at gøre.
Beklager, Marcelo.
Tilfældet bragte os hertil.
-Surt. -Det er bare kød.
-Det er folk, vi elsker. -Hvordan gør man?
Hvem ville kunne gøre det?
Jeg kunne.
Jeg gør det.
Også mig.
Jeg vil ikke spise.
Vi kan ikke gøre det.
Er det lovligt?
Kommer vi ikke i fængsel?
-Det er som organdonation. -Hvad?
Organdonation kræver personens samtykke.
Det er en forbrydelse.
Vi kan ikke bruge et lig uden samtykke.
-Vi må have mad. -Det er ikke vores ret.
Har jeg ikke ret til at holde mig i live?
Hvem tager den ret fra mig?
Susy.
Susy? Træk vejret.
Susana.
Susana, kom nu. Nej.
Gustavo!
Gustavo, hjælp mig.
Susana.
-Hjælp mig. -Hvad er der?
-Hun trækker ikke vejret. -Tag hendes ben. Jeg holder hovedet.
Hun trækker ikke vejret, Roberto.
-Roberto, hjælp hende. -Få hende herover.
Hjælp mig, Gus. Kom nu!
-Hun trækker ikke vejret. -Susy!
Coco Nicolich skriver til sine forældre.
"Kære mor og far,
jeg skriver til jer otte dage efter, vi styrtede ned.
Vi er et smukt sted,
omgivet af bjerge med en frossen sø i det fjerne,
som vil smelte, når det bliver tøvejr.
Vi har det godt.
Lige nu er der 27 overlevende.
Nando Parrados søster døde i dag.
Jeg savner jer meget.
Jeg beder hele tiden til Gud.
Jeg håber, at han lader mig se jer igen."
Det er en kirkegård.
Jeg bliver her ikke.
Jeg har så ondt i maven!
-Slap af, Moncho. -Jeg kan ikke få vejret.
Se på mig, Moncho. Træk vejret.
-Jeg vil… -Træk vejret.
-Jeg kan ikke få vejret… -Jo. Træk vejret.
Jeg må ud herfra. Jeg bliver kvalt!
Du kan ikke gå nu, Moncho. Se på mig. Slap af.
-Jeg vil ikke dø. -Du dør ikke.
-Jeg vil ikke dø her. -Du dør ikke, Moncho!
DAG 9 21. OKTOBER 1972
Hvis jeg dør, må I gerne spise mit lig.
Så I kan leve.
Jeg giver også mit samtykke.
Det gør jeg også.
I har mit samtykke.
Vor Fader, du som er i himlene!
Helliget blive dit navn, komme dit rige, ske din vilje…
Undskyld.
Undskyld, Marcelo.
Tilgiv mig, Marcelo.
Undskyld.
Vi har intet valg.
Undskyld, Marcelo.
Se ikke sådan på mig.
Jeg ser ikke anderledes på dig.
Strauch-fætrene har det værste job.
Ingen vil gøre det.
Fito vælger ligene.
De tre parterer dem i skjul.
Hvor vi andre ikke kan se dem.
Så de, der spiser, ikke mister forstanden.
Hej!
-Hvad? -Jeg har fundet noget!
En radio.
Den er våd.
Kom nu. Reparer den.
Vi, der ikke spiser, ser op mod himlen.
Vi venter på et tegn.
Venstre eller højre?
Højere, Coco.
Så skal vi bruge en ledning og binde den til en pæl eller noget.
Hold den der.
Lidt længere til venstre.
Lidt mere.
Ikke så meget. Lidt til højre.
Der.
Lidt til venstre.
Højere, Coco.
Forsigtig med ledningen.
Her.
Hvad er det?
Kom nu. Det er nemmere med sne.
Nej tak.
Jeg venter.
Du er nødt til at spise.
Det er forkert, Pancho.
Nej!
Dette er med nyhederne.
Eftersøgningen er indstillet efter det uruguayanske fly,
der styrtede ned i Andesbjergene med et rugbyhold ombord.
På 10 dage udførtes 66 eftersøgnings- og redningsmissioner
med 17 fly fra det chilenske luftvåben,
samt fly fra det uruguayanske og argentinske luftvåben,
men uden held.
Eftersøgningen genoptages til foråret,
når det begynder at tø, og det bliver lettere at se vraget.
Det chilenske luftvåbens redningstjeneste har meddelt,
at i 34 flyulykker, der er sket i Andesbjergene,
er der aldrig fundet overlevende.
Vi vender tilbage efter reklamerne.
Fordi de er lavet af kvalitetsmateriale.
Og med smukke farver og former.
Der findes tre forskellige modeller.
Bicicletas Victoria, den mest vindende cykel.
Jeg tog fejl.
Jeg bad jer vente for ingenting.
Men jeg vil bede jer om én ting mere…
Vær søde at spise.
Vi har kun vores liv tilbage.
Vi må forsvare det over alt andet.
Vi leder efter flyets hale.
Uden at sige det, uden at planlægge det.
Vi må finde batterierne og få radioen til at virke.
Der er noget.
Jeg er her, Gastón.
Det er Daniel Shaw, Fitos fætter.
Han sad bag mig. Han faldt ud.
Solen går ned.
-Vi må gå tilbage. -Nej.
Bare lidt længere.
Når vi fandt det her, er halen ikke langt væk.
Hvem er deroppe?
Numa, Gustavo og Maspons.
De tog intet udstyr med.
Det er 20 eller 30 grader koldere deroppe.
Og endnu koldere om natten.
Solen smeltede sneen, og vi sank ned i den.
Nej, den vej!
Vi kan næsten ikke bevæge os, og vi er fanget af natten.
Vi fryser ihjel!
Slå mig!
Jo mere man prøver at flygte, jo hårdere rammer bjerget.
Gus, spis.
Numa.
Hvad så I deroppe?
Numa.
Sig det.
Bare bjerge dækket af sne.
I alle retninger?
Så vidt jeg kunne se, var der ikke andet.
Og mod vest?
Kunne du se forbi ismuren?
Nej.
Det er umuligt at se.
Chile ligger bag den.
Vi må derhen.
Du må spise, Numa.
Ellers når du ikke til Chile.
Kom nu.
Jeg tygger det næsten ikke.
Jeg tvinger det ned.
For første gang overvejer jeg muligheden for, at jeg aldrig kommer hjem.
Men Nando giver mig håb.
Han træner hver dag, besat af én idé.
At bag det bjerg ligger Chiles grønne dale.
At bestige det er selvmord.
Men jeg tager med ham.
DAG 17 STORMENS FEMTE DAG
Vasco, jeg siger dig
Dit rim var uldent
Hvad med at gå en tur i kulden?
Det var hårdt, Bobby.
-Klar, Carlitos? Din tur. -Så.
Der er ikke plads til os Vi lukker ikke et øje
Mens de fine folk giver den los I deres hængekøje
Midt i tragedien
Fra min hængekøje ser jeg komedien
Selvom jeg fryser om mine tæer
Er det en gave At være sammen med helte som jer
Selvom vi er i dette fly og slår rødder
Er Coco heldig, jeg varmer hans fødder
Coco, skru ned for charmen
Vi skal hjem til familien og varmen
-Flot! -Din tur, Coquito.
Det er lidt mere sentimentalt.
Min mor har lige haft fødselsdag
Jeg beder kun Gud om én ting
At sende mig hjem igen Så jeg kan hylde hende med sang og flag
-Flot. -Godt gået, Coco.
Her har vi folk, der er perfekte
Men der er andre uden retning
Der ikke ved, hvad er falsk og ægte
Det var forfærdeligt!
-Okay. -Forfærdeligt.
Jeg prøver i det mindste. I modsætning til andre.
Her på bjerget er det intenst
Jeg vil løbe fra det som en puma
Men først vil jeg høre et vers Fra vores ven Numa
På denne frosne bjergside er der øde
Intet er her, selv edderkopperne er døde
I denne isboks
Det er noget koks Og på bjergets stejle side
På bjergets…
Okay. Giv en hånd til Numa!
Flot!
Hjælp!
Roy!
-De er dernede! -Jeg er her.
Kom nu! Grav!
Fito!
Tintín!
Hold ud!
Hold ud! Vi får dig ud!
-Coche, hjælp mig. -Få dem ud!
Grav! Kom nu!
Hold ud!
Grav.
Hjælp!
Hold ud, Numa!
Numa, jeg får dig ud!
Pancho!
Coco!
Liliana er der! Træd ikke der!
Træd ikke der. Liliana er nedenunder.
Træd ikke der! Liliana er der!
Liliana, hold ud! Træd ikke der. Liliana er dernede!
Gå væk! Jeg får dig ud, skat!
Her!
Coco, kom nu!
Coco!
Træk vejret!
Træk vejret.
Træk vejret, skat. Hun trækker ikke vejret.
-Træk vejret. -Hun trækker ikke vejret!
Hold ud!
Træk vejret.
Træk vejret, skat.
Hvad er den lyd?
Hvad sker der?
Hvad er det?
Kom nu.
Luften kommer ind.
-Der kommer ilt ind. -Ja.
Er alle okay?
-Arturo? -Jeg er i live.
Også Javier. Liliana er død.
-Vasco? -Her. Jeg er i live.
Roberto. Jeg er i live.
Det er jeg også. Moncho.
Pedro Algorta her.
Diego?
Han er død, Fito.
Det er Roque også.
-Maspons er død. -Nando. Jeg er i live.
-Enrique og Juan Carlos er døde. -Tintín?
-Jeg er her. -Coco?
-Coco er død. Det er Roy.
Hvad med Marcelo?
-Marcelo? -Marcelo!
-Marcelo!
-Marcelo? -Kaptajn!
Marcelo!
Marcelo var fanget.
Han følte ikke kulden, for han følte intet længere.
At føle intet er en lettelse.
I 17 dage har vi ventet på dette øjeblik.
Et øjebliks ro.
Et øjebliks stilhed.
-Hvor meget sne er der oven på os? -Det kan være hele bjerget.
Bed, allesammen!
Velsignet er dit livs frugt, Jesus.
Det er den 30. oktober i dag.
Det er min fødselsdag.
Jeg fylder 25.
Det er svært ikke at tænke på mit hjem.
Hvis der er lys, er vi ikke dybt begravet.
Hvor længe skal vi være her?
Indtil stormen er ovre.
DAG 18 BEGRAVET I TO DAGE
Sulten er uudholdelig.
Indtil nu har Strauch-fætrene lavet kød, der bare var kød.
Intet navn.
Intet ansigt.
Men det er umuligt her.
Venner? Skal I ikke gøre noget?
Roberto.
Vi må spise for at leve.
Giver du op nu?
Efter alt, vi var igennem?
Vi må ud herfra. Jeg bliver her ikke.
Jeg vil ud!
Hvad forlanger du?
Det er nok, Numa!
Kom nu!
Stop nu, Numa!
Numa!
DAG 20 BEGRAVET I FIRE DAGE
Himlen.
Jeg kan se himlen.
Moncho, dig først. Du er mindst. Kom så.
Solen!
Kom nu!
Vi klarede det.
Hej! Hvad ser du?
-Din kæreste Margarita er her, Álvaro. -I bikini!
Sig, jeg er på vej.
Vi er i live!
Vi er her stadigvæk!
Stop, mand!
Flasken.
Hvordan går det med benet?
Det er ingenting.
Bare en skramme.
Spar på kræfterne, Numa.
Jeg holder kun lige ud.
Sig ikke sådan, Arturo.
Mist ikke troen.
Jeg har mere tro nu end nogensinde.
Er du en alterdreng nu?
Grin ikke.
Men jeg tror…
Undskyld, Numa.
…ikke på din Gud.
For den Gud siger, hvad jeg skal gøre derhjemme…
…men ikke hvad jeg skal gøre i bjergene.
Intet her er, som det var før, vi er forandrede.
Numa.
Dette er min himmel.
Og jeg tror på en anden gud.
Jeg tror på den gud, Roberto har i sit hoved,
når han behandler mine sår.
På den gud, Nando har i benene,
når han går videre, uanset hvad der sker.
Jeg tror på Daniels hænder, når han skærer kødet.
Og på Fito, når han giver os det
uden at sige, hvem af vores venner det var.
Så vi kan spise det…
…uden at se deres ansigt for os.
Jeg tror på den gud.
Jeg tror på Roberto.
På Nando.
På Daniel.
På Fito.
Og på vores døde venner.
Du er filosof, Arturo.
Alterdreng og filosof.
Kom nu.
-Kom nu. -Vi må afsted.
Se solen.
Vi må vente.
-Hvorfor? -For at forberede os.
Hvad hvis der kommer en storm?
Vi må vente på varmere vejr.
Vi kan ikke overnatte udenfor.
Sig det, Numa.
Det begynder at tø den 15. november. Risikoen for storme er mindre.
-To ugers ventetid. -Nej. Forberedelsestid.
At gå afsted uden en plan har ikke nyttet noget.
Vi ved ikke, hvor langt vi skal gå.
Hey!
Vi har brug for hjælp.
-Sidder I godt der? -Kom nu.
-Kom og hjælp.
Alt i orden?
Tag pladerne der.
Her. Kom så.
Brug for hjælp?
DAG 34 DET BEGYNDER AT TØ
Hjælp mig, Roberto. Numa.
Støt hans hoved. Langsomt.
Løft ham op. Kom nu.
Forsigtigt.
Det er okay, Arturo. Sådan.
Træk langsomt hans skjorte op. Sådan her.
Arturo er meget syg.
Jeg giver ham tre dage. Måske lidt længere.
Hvad tænker du?
Om hvad?
-Hvor lang tid har de? -Hvad forlanger du?
Sig det. Hvad forlanger du?
Vi har gjort alt, vi kan som læger, Roberto.
Vi ender med at blive gravere.
Jeg ved, det er hårdt.
Men du har de stærkeste ben på holdet.
Du må gå for os andre.
Aflever!
Roberto, aflever!
Læg ham herovre.
Jeg er her. Træk vejret med mig, Arturo. Kom nu.
Arturo Nogueiras lunger er fyldt med væske.
Han kan ikke mere.
Sådan.
Gustavo prøver at hjælpe ham.
Sådan.
Men ingen kan trække vejret for ham.
Sådan.
Vi må prøve alt.
Vi er fire frivillige.
Vi går ned mod Argentina.
DAG 36 EKSPEDITION TIL ARGENTINA
Vi har klædt os på til at overnatte udendørs.
Numa!
Numa, er du okay?
Det er betændt.
Vi må tilbage.
Vi kan ikke bære Numa.
-Roberto. -Jeg går tilbage alene.
Det er ikke så langt.
Undskyld.
Hvad skete der, Numa? Numa!
-Hvad skete der? -Hvor er de andre?
Numa, svar mig. Sig noget, Numa.
Du er her. Du er hos os. Hvad skete der?
Min far!
-Vasco, vi er her. -Far!
-Rolig. Se på mig. -Hvor er min mor?
Se på mig. Din far er her.
Se på mig. Vi er her.
-Far! Far, kom her! -Stop.
Rolig nu.
Vi er her.
Vasco.
-Vasco, se på mig. -Far!
-Tak. -Rafael. Rafael Echevarren.
Echavarren.
Jeg forstår det ikke.
Fra det øjeblik, vi styrtede ned, har jeg gjort mit bedste for at hjælpe.
Jeg prøver altid…
…at gøre det rigtige.
Nu med mit ben sådan her…
Jeg er ubrugelig.
Hvad er meningen med det?
Arturo, Vasco og alle andre, der døde?
Liliana gav alt. Altid.
Under lavinen, under sneen, kunne jeg mærke hendes krop under mig.
Jeg var kun et par centimeter under overfladen, så jeg fik hovedet ud,
og jeg råbte så højt, jeg kunne: "Liliana, hold ud!
Jeg får dig ud. Jeg er i live."
Jeg så dem gå hen over hende.
Så jeg råbte: "Træd ikke der!
Træd ikke der! Liliana er nedenunder!"
Hun kunne ikke komme ud, hvis jeg ikke kom ud først.
Men jeg kunne ikke bevæge mig, for mine fødder var mod hendes bryst.
Hvis jeg prøvede at komme ud, ville jeg skubbe hende længere ned.
Hvad er meningen med det, Numa?
Da vi nåede til Liliana, var hun død.
Mens de fortsatte med at grave vores venner ud,
nogle døde, nogle levende,
holdt jeg om Liliana med alle mine kræfter.
Og jeg følte en kærlighed, jeg aldrig havde følt før.
Jeg indså, at jeg havde et formål.
At tage den kærlighed, jeg holdt så fast mod mit bryst,
og bringe den tilbage til mine børn.
Hendes død var ikke forgæves.
Den skade gør dig ikke ubrugelig.
Nando?
Jeg hører, at du dovner den.
Du sover bare hele dagen. Hvorfor?
-Du skal træne. -Hvad laver du her?
Du tror, det er løgn.
Vi gik østpå i to eller tre timer…
Pludselig så vi flyets hale bag en bakke.
Vi havde aldrig fundet den.
Den røg fremad. Til den anden side.
Det var utroligt.
Der var kufferter og rene frakker overalt.
Flasker med rom.
Cigaretter.
Og chokolade.
Vent. Spis ikke papiret.
Du bestemmer ikke, hvad jeg spiser.
Her.
Du havde ret, Numa.
Vi tilbragte en nat i det fri. Det er et mirakel, vi overlevede.
Men vi fandt flyets batterier.
De var i halen.
Det er nemmere at hente radioen.
Roy reparerede transistorradioen.
Roberto tror, han kan reparere flyets radio.
Vi går derned igen.
Vi må prøve.
Nando, Roberto og Tintín går med Roy til flyets hale.
Gid jeg kunne gå med dem.
Roy er meget svag og tror ikke, radioen virker.
Kom nu, Roy. Vi har ikke meget tid.
Han er skrækslagen.
Men han gør det for gruppen.
-Det er utroligt. -Godt gået.
1-C-6-0-1.
B… Ikke den. Hvilken en var det?
-1-7. Den her. -Hvad hvis radioen ikke virker?
-Hvad så? -Vi går ud igen.
Ikke, Roberto?
Vestpå. Til Chile.
Hallo!
Hallo?
Vi er styrtet ned i Andesbjergene. Kan I høre mig?
Vi er her.
Hallo?
Vi dør langsomt dag for dag.
Forsigtig.
Madrationerne er ikke nok, så vi gnaver knoglerne rene.
Det, der engang var utænkeligt, er nu blevet hverdag.
Og vi er blevet ligeglade.
Kom nu.
Her. Tag noget.
Du skal spise, Numa.
Tag halvdelen.
Giv ikke op nu.
Jeg giver ikke op, Pancho.
Jeg dør.
Det gør ondt ikke at kunne gøre mere for jer.
Stop det.
Tænk på dig selv.
Tænk på mig selv?
Se lige på mig.
Jeg er 25 år, Pancho.
Jeg har hele livet foran mig. Jeg skal nå så meget.
Jeg vil se mine søskende igen.
Jeg vil se min mor og far.
Jeg vil danse.
-Du danser aldrig. -Nej.
Men det vil jeg nu.
Jeg vil det hele, Pancho.
Jeg vil grine.
-Jeg vil græde. -Så græd.
-Jeg kan ikke. -Græd.
Græd, så får du det bedre.
Lad os græde sammen.
Hvorfor griner du?
Lad os græde.
Slip gråden fri.
Kom nu, fjols.
Kom nu.
Nando! Kom og se.
-Hvad er det? -Den er vandtæt.
Vi kan bruge den, ikke?
Den dækkede rørene.
-Er der flere? -Ja, masser.
1-C.
Nej!
I DAG, DEN 29. NOVEMBER 1972, ER DER 17 OVERLEVENDE HØJERE OPPE
I DET URUGUAYANSKE FLY, DER STYRTEDE NED I BJERGENE
Hvad skete der?
Radioen virkede ikke.
Vi fandt det her stof.
-Hvad er det? -Vandtæt stof.
-Vi kan lave en vest. -Ikke en vest, Tintín.
-En sovepose. -Med den kan vi overleve en nat udenfor.
Vi har stof nok.
Vi kan lave en stor en.
Hvornår tager vi afsted?
Roberto.
Hvornår?
Når soveposen er klar.
Det er 58 dage siden, det uruguayanske fly forsvandt sporløst
med 40 passagerer og fem besætningsmedlemmer.
Det var chartret til at flyve rugbyholdet Old Christians til Chile.
Flyvevåbnet har nu klargjort et C-47-fly,
der genoptager eftersøgningen i Andesbjergene.
Roberto, det nytter ikke at starte forfra.
De ville søge efter os.
Ja. De idioter fløj direkte over os og så os ikke.
De søger efter lig.
-Vi har været her i to måneder. -To måneder, Roberto.
De forventer ikke at finde os i live.
-Vi er i live. -I live?
Se på os.
Se på ham.
Er det at leve?
At bede får os ikke ud herfra.
Vil I overnatte på bjerget i den?
Hvad laver du, Roberto?
-Stop! -Roberto.
Hvad er der galt?
Venner.
Tid til et billede.
Tintín insisterer på at tage billeder.
Som om han tager billeder af en rejse, han vender tilbage fra.
Hvem er de billeder til?
Til os?
Smil, for pokker.
Jeg får dem aldrig at se.
Kom nu. Vi kan stadig smile.
Måske er de til vores familier.
Eller til andre, der tænker på os og ser på billeder af os fra fortiden.
Carlos, se på kameraet.
Når de ser billederne af os, lever vi videre i deres fantasi.
De stiller sig selv de samme spørgsmål, som vi stiller os selv nu.
"Hvad skete der med dem?"
Hvad skete der med os?
Hvem var vi i bjergene?
Nando.
Du skal vide, at du har tilladelse til at bruge mit lig.
Numa, sig ikke det.
Jeg ved, jeg ikke klarer den.
Sig ikke det.
Det er sandt.
Men det er okay.
Jeg er afklaret omkring det.
Jeg er klar til det, der kommer.
Det er vi begge to.
Og jeg er så glad
for at vide, at I alle klarer det.
Det gør mig glad, Nando.
Tak.
Jeg hedder Numa.
Jeg døde den 11. december 1972.
Jeg sov stille ind.
INGEN ELSKER MERE END DEN, DER OFRER SIT LIV FOR SINE VENNER
Vi tager afsted i morgen.
I klarer den.
Held og lykke.
-Tak. -I lige måde.
Et kram mere.
Carlitos.
Ja?
I må bruge min mors og Susys lig, okay?
Sådan!
-Kom så, venner! -Kom så.
-Held og lykke! -Held og lykke!
Se jer for, inden I går over vejen.
Glem os ikke!
-Vi venter her! -Et skridt ad gangen!
Kom så!
DAG 61 EKSPEDITION TIL CHILE
Nando!
Lad os finde et sted til soveposen!
Vi må lidt højere op!
Vi når ikke toppen!
Jeg tager midten.
Det er så smukt.
Desværre er vi så godt som døde.
Jeg vender ikke om.
Andesbjergene fortsætter ikke for evigt. Sneen må stoppe på et tidspunkt.
Havet er derovre.
-Det siger du hele tiden. -Se, hvor vi er.
Vi er kommet så langt.
Det ligger for vores fødder.
Vi skal bare krydse dalen. Hvor lang tid kan det tage?
Ti dage? Tolv?
Vi har kun mad til en uge.
Hvad vil du?
Gå med mig?
Eller vente i flyet?
-Du beder mig om at dø med dig. -Jeg beder dig tage med mig.
Se derovre. Kan du se de to bjergtoppe?
I midten. De ligner bryster.
Der er ingen sne.
Ser du? Det er Chile.
Kan du se det?
Jeg ser det.
Tak.
Pas på derude.
Nando og Roberto fortsætter vestpå.
Vi besluttede, at jeg gik tilbage, så maden holdt længere.
Vi kunne se nogle bjergtoppe.
De er brune.
Der er ingen sne.
De har det fint. De har mad nok til ti dage.
Intet kan stoppe dem.
En dal.
Roberto!
Nando!
Hey!
Hey! Hjælp os!
Vores fly styrtede ned i bjergene!
-Hey! -Vi er så sultne!
LUFTREDNINGSTJENESTE
"Mit fly styrtede ned i bjergene. Jeg er uruguayansk.
Vi har gået i ti dage.
Der er 14 sårede tilbage i flyet.
Vi må ud herfra hurtigt, og vi ved ikke hvordan."
Fra San Fernando.
"Vi har ingen mad. Vi er svage. Hvornår bliver vi reddet?"
"Hvornår bliver vi reddet?"
"Vi kan ikke engang gå. Hvor er vi?"
Vi afbryder denne udsendelse med nyheder om historien fra tidligere.
Vi har navnene på de to unge overlevende
fra det uruguayanske fly, der styrtede ned for 71 dage siden.
Det er Roberto Canessa og Fernando Parrado.
DET CHILENSKE LUFTVÅBEN
DAG 71 22. DECEMBER 1972
Giv mig den.
Flot.
Hvad gør vi med alt det her?
Jeg vil fortælle dig navnene på fyrene derude.
Kan du høre mig?
Gentag hvert navn to gange.
Hvert navn to gange.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, min søn.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Der er de!
De er der allesammen!
Allesammen!
Vi skal hjem!
Kom nu, Javier. Kom så!
Kom nu, Roy! Rejs dig op!
Kom nu, Gustavo!
Efterlad den. Tilbage!
-Hvad mener du? -Vi kan ikke bære mere.
Kom nu!
-Gustavo, kom nu! -Nej! Ikke uden kufferten.
Ind med jer! Hvor skal I hen?
Fint. Tag den med.
Ind med jer!
Kom nu. Ind med jer!
Ind.
Den 22. december vendte 16 overlevende tilbage fra Andesbjergene.
I dag er min stemme deres.
Den fortæller om de roller, vi spillede.
Vores historie.
Mor.
Det er et mirakel.
-Hvad mener du, mor? -Det er et mirakel.
Hvilket mirakel?
Hjemkomsten er overvældende.
Hvad laver alle de folk her?
Alle vil være tæt på mine venner, røre dem, høre detaljerne.
"Hvad skete der i bjergene?"
Ja!
Journalisterne spørger med deres kameraer og mikrofoner.
Lægerne spørger med deres prøver og instrumenter.
Hvad ser de?
Det beskidte tøj skræmmer dem.
De udmagrede, forbrændte kroppe.
Snavset på deres hud.
Nando!
Aviserne skriver om heltene fra Andesbjergene.
Dem, der vendte tilbage fra døden, til deres fædre…
…deres mødre…
Du ligner en gammel mand.
…deres kærester…
…og deres børn.
Men de føler sig ikke som helte.
De var døde ligesom os.
Og kun de vendte hjem.
Når de husker os, spørger de sig selv: "Hvorfor kom vi ikke hjem sammen?
Hvad er meningen med det hele?"
Kun I kan give det mening.
Svaret findes i jer.
Pas på hinanden.
Og fortæl alle, hvad vi gjorde i bjergene.
SNEFÆLLESSKABET
BASERET PÅ LA SOCIEDAD DE LA NIEVE AF PABLO VIERCI
Tekster af: Maiken Waldorff