Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Třináctého října 1972
se v Andách zřítilo uruguayské letadlo.
Na palubě bylo 40 pasažérů a pět členů posádky.
Podle některých to byla tragédie.
Podle jiných to byl zázrak.
Co se doopravdy stalo?
Co se stane, když vás opustí celý svět?
Když nemáte oblečení a mrznete?
Když nemáte jídlo a umíráte?
Hory vám odpoví.
Musíme se vrátit do minulosti,
protože ta se časem nejvíc mění.
MONTEVIDEO, URUGUAY ŘÍJEN 1972
No tak! Zaberte!
Do toho, Old Christians! Máme na to! Míč je náš!
- Berte ho! - Zaberte!
No tak, pořádně!
Old Christians, do toho!
Do toho, Christians!
To dáte!
Zaberte!
Jen tak dál! Pěkně!
Běž, Roberto!
Přihraj Nandovi!
Roberto, přihraj!
- Přihraj Nandovi! - No tak!
Přihraj! Roberto, přihraj!
Přihraj!
Přihraj.
Nešlo to, byli tam čtyři protihráči.
- Šlo by to, ale tys nechtěl. - Příště míň mysli.
- Nebyl bys o nic lepší. - Ani horší.
Minulý turnaj jsme vyhráli díky mně.
Díky tobě?
A teď mi to nevyšlo a…
Hej, a dost! Co je tu k smíchu? Naše dnešní skóre?
Věříš mi, Roberto?
Tak příště přihraj, když ti to řeknu, jasný?
Měli jste dnes přinést peníze za letenky, tak kde jsou?
Chlapi, musíme zaplnit letadlo! Danieli, tvoji bratranci poletí?
- Jo. Jsme čtyři. - Tady máš.
- Obálku nemáš, Coco? - Ne.
Někdo další?
Co tví kámoši, Gastóne?
- Poletí všichni. - Všichni?
Jo, chybí mi jen jeden.
„Z nebe zazněl hlas: ,Ty jsi můj milovaný Syn.‘
Duch pak Ježíše ihned vypudil na poušť.
Byl na poušti čtyřicet dní a pokoušel ho Satan.
,Jsi-li Boží Syn, řekni tomuto kamení, ať se promění v chleby.‘
Ježíš však odpověděl:
‚Je psáno, že nejen chlebem bude člověk živ, ale každým slovem…‘“
Pancho.
Pancho!
„Vezměte, jezte. Toto jest mé tělo…“
Pancho, dej to Numovi.
Tvou smrt zvěstujeme, tvé vzkříšení vyznáváme,
na tvůj příchod čekáme, Pane Ježíši.
Na, Alfredo.
Hej, pojď sem.
Dej to Panchovi. Tam je.
Díky.
Hej, Numo!
Promiňte, pošlete ten papír dál?
Gastóne.
POJEĎ S NÁMA DO CHILE, VOLE!
Dělníci a študáci, nejsme tu pro legraci!
- Dvacátého píšeme z obchodního práva. - Určitě to odloží aspoň o dva týdny.
- Vidíš, co se děje. - Nejde mi jen o ty zkoušky.
- Ragby mě vůbec nezajímá. - O ragby přece vůbec nejde.
Santiago de Chile za 45 dolarů. Viděl jsi někdy levnější letenky?
- Nikdy. - Nikdy v životě!
Hele, co tady mám.
To jsou čísla všech buchet, co jsme tam minule poznali.
- Graciela… - Kočka.
- Silvia… - Sličná slečna.
- Beatriz… - Nebezpečná.
- Nélida… - Ta ne.
Proč? Vždyť je božská.
- Vždyť tě nechala. - To je můj problém.
- A dost. - Přestaň, blázne.
To je pro tebe. Nedávej to Gastónovi.
Jasný? Pojďte, dáme si ještě jedno.
Nech už Nélidu na pokoji. Nic ti do toho není.
Prosím, přece mě tady nenecháš s těmi blbečky.
Tím mě nepřesvědčíš.
Dám ti lepší důvod, chceš?
- Jo. - Pojedeme spolu.
Za pár měsíců uděláš státnice. Pak tě čeká jen samá práce.
Budeš nejlepší právník ve městě a budeme na tebe hrdí.
Ale půjdeme vlastní cestou.
Co když to je náš poslední společný výlet?
Chceš mě rozbrečet?
Dělníci a študáci, nejsme tu pro legraci!
Dobrý večer.
Pojď ke mně. Hodný kluk.
Champe.
Co myslíš?
Mám letět?
Dnes je čtvrtek, v Montevideu máme osm hodin ráno.
Ty grázle!
Zdraví vás Berch Rupenian z pořadu Pecky rádia Independencia.
Čeká nás slunečný prodloužený víkend, teplota bude velmi příjemná,
tak si ho užijte jak se patří.
No tak, Panchito.
Mějte se.
MEZINÁRODNÍ ODLETY
Díky.
Numo!
Jak se vede?
Ahoj.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Ahoj.
- Chovejte se slušně. - Rozlučte se s maminkou.
Užijte si to, ano? Pa, mám vás moc ráda!
Raz, dva.
- Usměj se, Javiere. - Tři.
- A je to. - Paráda!
Skvělý.
Letíme, chlapi!
Cvaklo to?
- Jo. - To je skvělý.
Jmenuji se Numa Trucatti.
Je mi 24 let.
Kolem sebe vidím samé neznámé tváře,
ale necítím se jako cizí.
Jsou to mladí lidé jako já.
Vychovaní s láskou,
v domech u pobřeží.
Pro některé
je to první velká cesta dál od domova.
Carlitos by si měl sednout. Hej, sedej!
U POBŘEŽÍ MONTEVIDEA ZTROSKOTALA LOĎ
Podívej se na mě, Coco.
Ta se povedla.
Pošleme ji Diegově sestřence.
- Zarámuj ji, Diego! - Díky.
Dieguito!
Tak jo, Panchito, teď tě rozdrtím.
Máš parádní karty.
Tvoje sestřenice…
Ty jo!
To nám pěkně načechralo křídla.
To ty hory, že jo?
Je pravda, že stahují všechno, co nad nimi letí?
Jo.
Je to pravda.
Teplý vítr z argentinských nížin
naráží na chladný horský vzduch, což vytváří silný tah k zemi.
To je vtip, ne?
Ne. Proto ty turbulence.
Ale my jsme chytřejší.
Hele.
Tohle je pohoří And.
My se potřebujeme dostat odsud sem.
Ale naše trasa nevede přímo.
Hory jsou obrovské, nemůžeme je přeletět rovnou čarou.
Proto nejprve poletíme na jih,
kde jsou hory nižší.
V tom místě přeletíme vrcholky a nad městem Curicó se vydáme na sever.
No a za deset minut jsme v Santiagu.
Vážení cestující, připoutejte se, prosím.
Zanedlouho budeme přistávat.
Rozdejte karty, hned přijdu.
Dobrý den, dámy a pánové, hovoří k vám kapitán, generál Carlos Páez.
Prosím, abyste se připoutali, ať vaše těla nehledáme po celých Andách.
- A doporučte naše aerolinky přátelům. - Pardon.
Posaďte se.
Posaďte se, prosím.
Carlosi!
To stačilo. Připoutejte se.
Běžte se posadit dopředu, prosím. Potřebuji ta sedadla.
Co se děje? Bojíš se?
Opatrně, Javiere.
Nando, připoutej se.
Posaďte se.
Nando!
- Susy! - Nehýbejte se!
Přidej!
Otče náš, jenž jsi na nebesích…
Zdrávas Maria…
Gastóne!
Dej mi ruku.
Roberto.
Jsem tady!
Eduardo.
Marcelo.
To jsem já, kamaráde. Jsem tady.
Ne! Nechci další smrt!
Nechci další smrt! Nechci, ať umírají další!
Dej ho ke stěně.
Takhle ne. Zvedni ho.
Musíš se uklidnit. Dýchej.
Podívej se na mě. Studuji medicínu.
Jmenuju se Roberto, co ty?
- Álvaro. - A příjmení?
Álvaro Mangino.
- Pilot je naživu! - Pomozte mi.
Pilot žije!
Zaber, Gustavo. Na tři. Jedna, dva, tři.
Tudy.
1. DEN 13. ŘÍJNA 1972
Piloti jsou naživu. Otevřete to.
Nic nefunguje. Ani světla.
Ukažte mi, jak funguje vysílačka.
Co mám zmáčknout?
Haló? Naše letadlo se zřítilo v horách. Jsme z Uruguaye.
Zřítili jsme se v horách. Slyšíte?
Funguje to?
Přeletěli jsme Curicó.
Co?
Přeletěli jsme Curicó.
Co je Curicó?
Zopakuj to, nerozumím ti.
- Pomoc! - Pojďte.
Tady!
Bůh vás ochraňuj.
Zaskočila nás noc.
Teplota během chvíle klesla o 30 stupňů.
Koho nezabil náraz, zemře zimou.
Choulíme se k sobě co nejvíc to jde.
Živí a mrtví, všichni na hromadě.
Já jdu domů.
Pas! Dejte mi svůj pas!
Drž mě za ruku.
Tak jsme strávili noc.
Nespěte, jinak umrznete!
Ranění křičí.
No tak!
A zdraví taky.
Pusťte mě! Mami!
Mami!
Obejmi mě.
Pevně mě obejmi, Pancho.
Pomoc.
Pomoc!
Žijeme, Pancho.
Dáš mi jednu?
Víš, kde jsme?
Zatím ne.
Marcelo. Pancho Abal a Martínez Lamas jsou mrtví.
A ta paní, co včera křičela.
Gastón vypadl, když se utrhl ocas.
Můj bratranec Daniel taky.
I Guido a Alexis.
Nando taky umírá.
A jeho sestra je na tom špatně. Nemáme kde ošetřit zraněné.
Vyklidíme trup letadla.
Vytáhneme sedačky, ať se tam všichni vlezeme.
Jdeme, chlapi.
Nejdřív musíme ošetřit raněné.
Dáme je k téhle straně letadla, svítí tam slunce.
A uděláme pro ně všechno, co bude v našich silách.
- Platero! - No?
Všechny věci, co by se mohly hodit, dej do kufru.
V taškách by mohlo být jídlo.
Dej to do všechno jednoho kufru.
Na, Bobby.
A co uděláme s mrtvými?
Dáme je tamhle.
Na stranu.
Dokud nepřijde pomoc.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO – 50 LET GRAZIELA GUMILA DE MARIANI – 43 LET
DANTE LAGURARA – 41 LET
ESTHER HORTA DE NICOLA – 40 LET FRANCISCO NICOLA – 40 LET
JULIO FERRADÁS – 39 LET JULIO MARTÍNEZ LAMAS – 24 LET
FELIPE MAQUIRRIAIN – 22 LET FRANCISCO „PANCHO“ ABAL – 21 LET
FERNANDO VÁZQUEZ – 20 LET CARLOS VALETA – 18 LET
Dáš si ještě?
Musíme šetřit.
Pomoc!
2. DEN 14. ŘÍJNA 1972
To ne.
Ne. Nemáme něco většího? Třeba tamhle.
- Ne, nech to. - Royi!
Zkus najít nějaké hadry, oblečení a kabáty.
Dej to sem. Na.
Tady máš.
Zkuste najít nějaké látky, oblečení, cokoli.
Coco, vezmi si tenhle, je větší.
Kolik nás dneska umře?
Dneska už nikdo neumře.
Slibuji.
Na, vyplň tím škvíry, ať nám sem v noci netáhne.
Marcelo.
Zachrání nás.
Zítra.
Fito Strauch není takový optimista jako Marcelo.
Je to rozumný muž, nedovolí si odporovat kapitánovi,
ale nelíbí se mu, co vidí.
Na tomto místě se nedá žít.
A my sem nepatříme.
3. DEN 15. ŘÍJNA 1972
Nando.
Ne, Nando, to ne.
Neslyším.
Co se stalo?
Narazili jsme do skály.
Moje sestra…
Susy.
Susy je tamhle, odpočívá.
Kde je máma?
Vaše máma zemřela.
- Ahoj. - Uvidíme se v pondělí. Opatruj je.
Jasně.
Nemusíš se bát.
- Jak jsme tady dlouho? - Tři dny?
Viděl nás někdo?
Dej to sem. Díky.
Hej! Zamával křídly! Viděli nás!
- Viděli nás! - Nahnuli se!
Děkuju!
Víte, co bych si dal?
- Plněné chivito z baru Arocena. - Chivito canadiense se slaninkou.
- Mně by bodla milanesa z La Mascota. - To jo.
- S volským okem. - A hranolky.
- Tam mají dobré milanesas. - Nejlepší.
Mají je výborné. A přes celý talíř.
S hranolky a se šunkou.
- Slaninou. - Hej.
Proč nám nehodili nějaké jídlo?
To by byl nesmysl.
Takový malý balíček by zapadl do sněhu.
Nikdy bychom ho nenašli.
Přiveďte raněné.
Klid.
Pozor na nohy. Tak.
Tady ti bude líp.
Andy jsou obrovské.
To pátrání musí mít nějaký řád. Třeba hledají po zónách.
Včera byli tady.
Proletěli nad námi.
Dnes jsme je jen slyšeli.
Prohledávají další oblast.
Takže nás neviděli.
Vrátí se.
- Musíme tomu věřit. - Věřit? To myslíš vážně?
Mladším klukům ani slovo.
Ztratili by naději.
Jste tady nejstarší. Máte přece zodpovědnost.
Zachrání nás.
- S takovou to nedáme. - Jak dlouho vydržíme?
- Znáš pravidlo tří? - Ne.
Tři minuty bez vzduchu, tři dny bez vody a tři týdny bez jídla.
Tři týdny bez jídla. Nejedl jsem tři dny a už teď umírám hlady.
Tady je to horší. Je zima a jsme vysoko.
Spotřebujeme třikrát, čtyřikrát víc kalorií.
Roque nám řekl o těch bateriích.
Byly v ocasu letadla.
Podle mě bychom je měli jít hledat tam, kde jsme narazili,
ať můžeme opravit rádio.
Musíme jít!
- Dokud je sníh pevný! - Numo!
Šetři síly.
Nechci tě dolů nést.
Fito.
Co je?
To letadlo není vidět.
Z toho letadla nás neviděli.
Pojďme zpátky!
Nejedli jsme už šest dní.
Včera jsme si rozdělili poslední zásoby.
Balíček sušenek.
Nic víc nemáme.
Carlitos mi něco řekl.
Nando prý začíná bláznit.
V noci mu prý řekl, že nechce umřít hlady.
Já tady neumřu hlady.
- Že klidně sní mrtvé. - Klidně sním ty mrtvoly.
Já jsem mu řekl, že nemáme na výběr.
Že musíme žít, abychom se odsud dostali.
A proto musíme jíst.
Marcelo.
Nikdo nepřišel.
Umíráme hlady.
- Chřadneme. - Sedm dní a sedm nocí jsme nejedli.
Vůbec nic. A když se nenajíme, tak zemřeme.
Co chcete jíst?
Jsi blázen, Roberto.
A kvůli tobě se zblázní i ostatní.
Venku je jídlo.
Jsou tam bílkoviny, spousta energie.
- Víš, co je bláznovství? Nejíst. - Roberto.
Roberto má pravdu. Je to otázka života a smrti.
Co když nás za dva dny vysvobodí? Nevydržíme to ještě?
Víš, co se děje, když nejíš?
Roberto!
Tělo ti uschne jako kytka.
Uschne ti mozek. Nemůžeš myslet, Marcelo.
- Mám černou moč. - Já taky.
Když to uděláme…
Co s námi bude? Bůh nám odpustí?
Pochopí, že jsme to udělali, abychom přežili.
Za tohle bůh nemůže.
Promiň, Marcelo.
Byla to jen náhoda.
- Nehoda. - Je to maso.
- Jsou to naši blízcí. - A jak je rozkrájíš?
A kdo by to dokázal udělat?
Já.
Udělám to.
Já taky.
Já jíst nebudu.
My to nemůžeme udělat.
Je to vůbec legální?
Nezavřou nás za to?
- Je to jako dárcovství orgánů. - Co?
K dárcovství orgánů potřebuješ souhlas dárce.
Je to zločin.
Nemůžeme jen tak bez souhlasu použít něčí tělo.
- Musíme něco jíst. - Nemáme na to právo.
A já nemám právo udělat všechno pro to, abych přežil?
Chceš mi ho snad upřít?
Susy.
Dýchej, Susy.
Susano.
Susano, prosím, to ne.
Gustavo!
Pomoz mi, Gustavo.
Susano.
- Pomozte mi. - Co se děje?
- Nevím, nedýchá. - Natáhni jí nohy. Já jí podržím hlavu.
Ona nedýchá, Roberto.
- Pomoz jí. - Ukaž.
Pomoz mi, Gusi, no tak!
- Nedýchá. - Susy!
Coco Nicolich napsal rodičům dopis.
„Drahá mami a tati.
Dnes je to osm dní, co se naše letadlo zřítilo.
Jsme na překrásném místě,
obklopení horami, s výhledem na zamrzlé jezero v dáli,
které rozmrzne, až začne tání.
Máme se dobře.
V tuto chvíli nás žije 27.
Dnes zemřela sestra Nanda Parrada.
Moc mi chybíte.
Neustále prosím boha,
aby mi dovolil vás ještě jednou spatřit.“
Tohle je hřbitov.
Já tady nezůstanu.
Bolí mě břicho!
Já vím, Moncho, ale uklidni se.
Nemůžu dýchat.
Podívej se na mě. Dýchej.
- Já nechci… - Dýchej.
- Nemůžu dýchat… - Ale můžeš. Podívej se na mě.
Musím odsud pryč! Dusím se!
Teď nemůžeš chodit ven. Podívej se na mě. Uklidni se.
- Já tady nechci umřít. - Neumřeš tady.
- Nechci tady umřít. - Neumřeš, Moncho!
9. DEN 21. ŘÍJNA 1972
Kdybych umřel, můžete mě sníst. Máte mé svolení.
Abyste mohli přežít.
Taky vám dávám svolení.
Já taky.
Máte i moje svolení.
Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé.
Přijď království tvé. Buď vůle tvá jak v nebi tak i na zemi…
Pardon.
Promiň, Marcelo.
Promiň.
Odpusťte mi, prosím.
Nemáme na vybranou.
Promiň, Marcelo.
Nedívej se na mě tak.
Dívám se pořád stejně.
Bratranci Strauchovi zastávají tu nejtěžší práci.
Nikdo ji dělat nechce.
Fito vybírá těla,
která pak stranou porcují.
Skrytí před zraky ostatních.
Aby se z toho ti, co jí, dočista nezbláznili.
Hej!
- Co je? - Něco jsem našel!
Rádio.
- Je úplně mokré. - Tak ho nějak oprav, Royi.
My, co nejíme, se pořád díváme k nebi.
Čekáme na nějaké znamení.
Doprava nebo doleva?
Výš, Coco.
Jestli to chceš výš, tak musíme sehnat kabel
a přivázat to k nějaké tyči.
Drž to takhle.
Trochu víc doleva.
Ještě kousek.
Ne tolik. Kousek doprava.
Tak.
Trošku doleva.
Výš, Coco.
Pozor na ten kabel.
Vezmi si to.
Co je to?
No tak. Se sněhem je to lepší.
Ne, díky.
Vydržím to.
Musíš se najíst.
Není to správné.
Ne!
El Espectador. Přinášíme vám nejnovější zprávy.
Dnes bylo ukončeno pátrání po uruguayském letadle
ragbyového týmu Old Christians, které se zřítilo v Andách.
Během předepsaných desíti dnů
proběhlo 66 pátracích a záchranných akcí,
do kterých se zapojilo 17 letadel chilského letectva
spolu s letouny uruguayského a argentinského letectva,
bohužel bez výsledku.
Pátrání znovu začne začátkem příštího roku,
kdy bude díky tajícímu sněhu větší šance spatřit vrak letadla.
Chilská záchranná služba oznámila,
že po žádné z 34 leteckých nehod v Andách
nebyl nikdy nalezen žádný přeživší.
Vrátíme se po krátké reklamní přestávce.
Vyrábíme je z kvalitních součástek.
V krásných barvách a provedeních.
Naše tři modely se přizpůsobí vašim potřebám.
Bicicletas Victoria, bicykly, které vyhrávají.
Mýlil jsem se.
Čekali jste kvůli mě zbytečně.
Ale teď vás musím poprosit,
abyste jedli.
Nemáme už nic než své životy.
Proto je musíme chránit.
Vydali jsme se hledat ocas letadla.
Nikomu jsme to neřekli, improvizovali jsme.
Musíme najít baterie a zprovoznit rádio.
Tam je toho víc.
Jsem tady, Gastóne.
To je Daniel Shaw, Fitův bratranec.
V letadle seděl za mnou a vyletěl.
Zachází slunce.
- Musíme se vrátit. - Ne.
Ještě kousek.
Ocas nebude moc daleko, když je tady toho tolik.
Kdo tam šel?
Numa, Gustavo a Maspons.
A nevzali si vůbec nic.
Vždyť nahoře bude o 20, 30 stupňů míň.
Zmrznou, až se setmí.
Sníh na slunci roztál, bořili jsme se do něj.
Ne, tam tudy!
Postupovali jsme jen velmi pomalu a uvěznila nás noc.
Umrzneme tady!
Bouchni mě!
Čím víc se odsud chceme dostat,
tím víc nás hory trestají.
Jez, Gusi.
Numo.
Co jste tam viděli?
Numo.
Řekni mi to.
Zasněžené hory.
Ze všech stran?
Všude, kam jsme dohlédli. Nic víc tam není.
A na západě?
Viděli jste za tu ledovou kru?
Ne.
Tam není nic vidět.
Tím směrem je Chile.
Tam musíme jít.
Ale musíš se najíst.
Jinak do Chile nedojdeš.
No tak.
Skousnu jen dvakrát nebo třikrát.
A donutím se polknout.
Poprvé si začínám připouštět,
že se dost možná nevrátím domů.
Ale Nando mi dává naději.
Denně trénuje jak posedlý.
Je přesvědčený, že za tou ledovou krou jsou zelená údolí Chile.
Bude to sebevražedná výprava.
Ale půjdu s ním.
17. DEN PÁTÝ DEN BOUŘE
Vasco, ty můj kamaráde,
myslíš si, že v rýmech plavu.
Běž se radši projít ven, vyvětrat si hlavu.
Ty ho nešetříš, Bobby.
- Co ty, Carlosi? Zkus to. - Hej!
Dvacet sedm nás tu leží, někdo se však lépe má.
Tři se krásně roztahují v prezidentském apartmá.
Sice nás všechny zradilo nebe,
ale vidím kolem sebe superhrdiny bez masky.
A sice mě občas přepadnou stesky,
ale právě s vámi je mi tady hezky.
Ležíme v letadle a zimou se klepeme.
Coco, buď rád, že mám tvé nohy u sebe.
Ale moc si na to nezvykej,
za chvíli jedeme domů, tam je hej.
- Pěkně! - Teď ty, Coco.
Moje je víc sentimentální.
Máma měla 13. října narozeniny.
Proto se teď pořád modlím,
abych se domů vrátil
a pěkně to s ní oslavil.
- Hezky. - Ta byla dobrá, Coco.
I když tady skvělé lidi máme,
některým bohužel mozek slábne.
Neví, který prezident nám vládne.
To bylo hrozné.
- No jo. - Děsné.
Aspoň se snažím. Ne jako někdo.
V horách houstne nálada a mě napadá,
že bych odsud utekl jak puma.
Ale zatím nemůžu. Čekám, jakou báseň složí Numa.
Na naší zmrzlé hoře
nepotkáte ani jednoho oře.
Máme se tu ale celkem dobře,
protože spolu to hoře zvládáme.
Zvládáme to…
Paráda! Potlesk pro Numu!
Pěkně!
Pomoc!
Royi!
- Jsou tady dole! - Jsem tady.
Pořádně! Hrabej!
Fito!
Tintíne!
Vydržte!
Vydržte! Dostaneme vás ven!
- Coche, pomoc. - Vytáhněte je!
Hrabej! No tak!
Vydržte!
Hrabejte!
Prosím, pomoc!
Vydrž, Numo!
Vytáhnu tě!
Pancho!
Coco!
Liliana je tady! Nešlapte tu!
Nešlapte tady, proboha! Liliana je dole!
Bože, nešlapte tu, je tam Liliana!
Vydrž, Liliano! Nešlapte tady! Leží tam Liliana!
Nešlapte tady! Dostanu tě ven, zlato!
Tady!
Coco, no tak!
Coco!
Dýchej!
Dýchej.
Dýchej, lásko.
Dýchej.
- Dýchej. - On nedýchá!
- Dýchej, miláčku. - Vydrž!
Dýchej.
Dýchej, lásko.
Co je to za zvuk?
Co se děje?
Ty jo.
Jde sem vzduch.
- Je tady kyslík. - Jo.
Jste v pořádku?
- Arturo? - Žiju.
Javier taky. Liliana ne.
- Vasco? - Tady. Jsem živý.
Tady Roberto, taky žiju!
Já taky. Moncho.
Pedro Algorta zde.
Diego?
Je mrtvý, Fito.
Roque taky.
- Maspons taky umřel. - Tady Nando, žiju.
- Enrique a Juan Carlos jsou mrtví. - Tintíne?
- Jsem tady. - Coco?
- Coco nežije. Já jsem Roy.
A co Marcelo?
- Marcelo? - Marcelo!
- Marcelo!
- Marcelo? - Kapitáne!
Marcelo!
Marcelo uvízl pod sněhem.
Konečně necítil ten chlad, necítil nic.
A necítit nic je úleva.
Na takovou chvíli čekáme už 17 dní.
Na chvilku klidu.
Na chvilku oddechu.
- Kolik nad námi může být sněhu? - Klidně celá hora.
Modleme se všichni, prosím!
Požehnaný je plod života tvého, Ježíš.
Dnes je 30. října.
Mám narozeniny.
Je mi 25 let.
Je těžké nemyslet na domov.
Proniká sem světlo, nebudeme moc hluboko.
Jak dlouho tady budeme?
Dokud nepřejde ta bouřka.
18. DEN DVA DNY POD LAVINOU
Máme nesnesitelný hlad.
Doteď nám bratranci Strauchovi nosili jen maso.
Beze jména.
Bez tváře.
Ale tady to nejde.
A co vy? Nebudete nic dělat?
Roberto.
Bez jídla nepřežijeme.
Teď to chcete vzdát?
Po tom všem?
Musíme odsud pryč. Já tady nezůstanu!
Chci ven!
Co mám dělat?
Přestaň, Numo!
Do háje!
Dost, Numo!
Numo!
20. DEN ČTYŘI DNY POD LAVINOU
Nebe.
Vidím nebe!
Jdi první, Moncho. Jsi menší. Běž.
Slunce!
Pojďte!
Dokázali jsme to.
Hej! Co vidíte?
- Je tady Margarita, Álvaro. Tvoje holka. - V bikinách!
Řekněte jí, že už běžím!
My žijeme!
Žijeme!
Jsme tady!
No tak, přestaň!
Lahev.
Co noha?
Nic to není. Jen škrábanec.
Šetři energii, Numo.
Já se sotva držím.
To neříkej, Arturo.
Musíš věřit.
Teď věřím víc než kdykoli předtím.
Takže je z tebe pánbíčkář?
Moc se nesměj.
Ale nevěřím…
Promiň, Numo.
…ve tvého boha.
Protože ten
mi doma říkal, co mám dělat,
ale tady v horách mlčí.
To, co se tady děje,
nevidím stejnýma očima.
Numo.
Tohle je moje nebe.
A věřím v jiného boha.
Věřím
v boha, kterého má v hlavě Roberto,
když mi ošetřuje rány.
V boha, kterého má Nando v nohou,
když odsud chce odejít po svých.
Věřím Danielovým rukám,
když krájí maso.
A Fitovi, když ho rozděluje,
ale neříká, z kterého těla pochází.
Abychom mohli jíst…
a nemuseli je mít na očích.
V takového boha věřím já.
Věřím v Roberta.
V Nanda.
V Daniela.
Ve Fita.
A v naše mrtvé přátele.
Jsi filosof, Arturo.
Pánbíčkář a filosof.
Pořádně, chlape.
- Tak. - Musíme jít.
Podívejte se na slunce. Musíme počkat.
- Na co? - Až budeme připraveni.
Co když přijde bouřka?
Musíme počkat, až se oteplí.
Nepřežili bychom tam noc.
Že jo, Numo.
Tání začíná 15. listopadu.
Teplota začne stoupat, nebudou bouřky.
- Dva týdny tady budeme čekat. - Ne. Budeme se připravovat.
Ty neplánované výpravy nám k ničemu nebyly.
Vždyť ani nevíme, jak jsme daleko.
Hej!
Potřebujeme pomoct.
- Sedí se vám tam dobře? - Pojďte.
- Pojď. - Pomůžeme jim.
Dobrý?
Vezmi ty plechy.
Tak jdeme na to.
Chceš pomoct?
34. DEN ZAČÍNÁ OBDOBÍ TÁNÍ
Pomoz mi, Roberto. Ty taky, Numo
Podrž mu hlavu. Pomaličku.
A zvedej. Tak.
Pomaličku.
To nic, Arturo. Už to bude.
Opatrně mu vyhrň košili. Tak.
Arturo je na tom špatně.
Podle mě vydrží tak tři dny. Vasco o pár dní víc.
- Co si o tom myslíš? - O čem?
- Kolik mají času? - Co po mně chceš?
Řekni to.
Co chceš?
Jako lékaři už jim nemůžeme pomoct.
Stanou se z nás hrobníci.
Vím, že je to těžké.
Ale máš nejsilnější nohy ze všech.
Měl bys tam jít pro nás.
Přihraj!
Roberto, přihraj!
Opatrně.
Tady. Přesuneme ho.
Dobře.
Položte ho tady.
Tady jsem. Dýchej, Arturo. No tak.
Plíce Artura Nogueiry jsou plné vody.
Už to nevydrží.
Tak.
Paráda.
Gustavo se mu snaží pomoct.
Pěkně.
Ale dýchat za něj nemůžeme.
Tak.
Musíme zkusit všechno.
Jsme čtyři, jdeme dobrovolně.
Míříme směrem k Argentině.
Máme na sobě několik vrstev oblečení. Snad nám pomohou přežít chladné noci.
Numo!
Jsi celý, Numo?
Máš tam infekci.
Vrátíme se.
Nemůžeme ho nést.
- Roberto. - Vrátím se sám.
Není to tak daleko.
Mrzí mě to.
Co se stalo, Numo?
- Co se stalo? - Kde jsou ostatní?
Numo, odpověz. Řekni něco.
Jsi tady s náma. Co se stalo?
Můj táta!
- Vasco, jsme tady. - Tati!
- Klid, jsme tady. - Kde je máma?
Podívej se na mě. Je tady tvůj táta.
Podívej, jsme tady s tebou.
- Tati! Pojď za mnou! - Přestaň.
Klid.
Jsme tady.
Vasco.
- Podívej se na mě. - Tati!
- Díky. - Rafael… Rafael Echevarren.
Echavarren.
Nerozumím tomu, Javiere.
Od chvíle, kdy jsme spadli, jsem se vždycky snažil pomáhat.
Vždy jsem chtěl…
dělat to správné.
A teď, když mám zničenou nohu…
jsem k ničemu.
Jaký to má smysl?
Jaký má smysl, že zemřel Arturo, Vasco a všichni ostatní?
Liliana šla vždy do všeho na plno.
Když nás zavalila lavina, cítil jsem pod sebou její tělo.
Já jsem byl jen pár centimetrů pod povrchem,
takže jsem mohl vystrčit hlavu
a křičet na ni: „Liliano, vydrž!“
„Dostanu tě ven, já žiju.“
Viděl jsem, jak po ní šlapali.
Tak jsem po nich řval: „Nešlapte tam!“
„Nešlapte tam! Dole je Liliana!“
Nemohla se dostat ven, dokud jsem se nevyhrabal já.
Ale já jsem se nemohl hýbat, měl jsem nohy opřené o její hruď.
Kdybych těma nohama zatlačil, propadla by se hlouběji do sněhu.
Má to podle tebe smysl?
Když jsme se k Lilianě dostali, byla už mrtvá.
A když vykopávali další a další kamarády,
některé mrtvé, některé živé,
držel jsem Lilianu pevně v náručí.
Tolik lásky jsem nikdy v životě necítil.
A došlo mi, že mám poslání.
Že tu lásku, kterou jsem cítil na své hrudi,
musím přivézt svým dětem.
Nezemřela zbytečně.
Jsi zraněný, ale máš smysl.
Tak to ne. Pojď, Royi. Pomůžeš mi?
Nando?
Prý jsi pěkně zlenivěl.
Celé dny jenom spíš. Proč?
- Měl bys trénovat. - Co tady děláš?
Tomu neuvěříš.
Šli jsme na východ, asi dvě nebo tři hodiny…
a najednou jsme za kopcem uviděli ocas letadla.
Nikdy bychom ho nenašli.
Musel vyletět dopředu.
Na opačnou stranu. Byla to nádhera.
Všude se tam válely kufry a čisté kabáty.
Našli jsme lahve rumu.
Cigarety.
A čokoládu.
Počkej. Nejez ten obal.
Ty mi neříkej, co můžu a co nemůžu jíst.
Prosím.
Měl jsi pravdu, Numo.
Strávili jsme noc venku.
Je zázrak, že žijeme.
Ale našli jsme baterie letadla.
Byly v ocasu.
Asi bude jednodušší přinést to rádio.
Víš, že Roy opravil malé rádio?
Roberto si myslí, že zprovozní to z letadla.
Vrátíme se tam.
Musíme to zkusit.
Nando, Roberto a Tintín s Robertem jdou k ocasu letadla.
Kéž bych mohl jít s nimi.
Roy je slabý a nevěří, že rádio opraví.
Přidej, Royi. Nemáme moc času.
Bojí se.
Ale riskuje kvůli ostatním.
- Neuvěřitelné. - Dobrá práce.
1, C, 6, 0, 1.
B… Ne, ten ne. Jak jsi to říkal?
- Jedna, sedm. Tenhle. - Sedm.
Bude fungovat?
Co?
- Co když ne? - Tak půjdeme na další výpravu.
Že, Roberto?
Na západ, směrem k Chile.
Haló!
Haló?
My jsme Uruguayci, co se zřítili v Andách. Slyšíte?
Jsme tady.
Haló?
S každým dalším dnem přicházíme i o poslední zbytky života.
Pomalu.
Příděly jídla nám nestačí, a tak obíráme kosti.
To, co bylo nejdřív nemyslitelné,
je teď běžné.
Přestalo to pro nás být důležité.
Dej mu.
Na, dej si kousek.
Musíš jíst, Numo.
Tak napůl.
Teď to nevzdávej.
Já to nevzdávám, Pancho.
Umírám.
A bolí mě…
že pro vás nemůžu nic udělat.
Nemel kraviny.
Mysli na sebe.
Mám myslet na sebe?
Podívej se na mě.
Je mi 25, Pancho.
Mám celý život před sebou. Tolik bych toho chtěl udělat.
Chtěl bych ještě jednou vidět své sourozence.
Chtěl bych vidět mámu s tátou.
Chtěl bych tančit.
- Vždyť nikdy netančíš. - Já vím.
Ale teď chci tančit.
Chci dělat všechno, Pancho.
Chci se smát.
- Chci brečet. - Tak breč.
- Nemůžu. - Breč.
No tak, pobreč si.
Pobreč si se mnou.
Čemu se směješ?
Pobreč si se mnou, no tak. Dostaň to ze sebe.
No tak, ty blázne.
Do toho.
Nando! Pojď se podívat.
- Co je to? - Je to nepromokavé.
To se hodí, ne?
Byly tím obalené trubky.
- Je toho víc? - Jo, spousta.
Jedna C.
Ne!
DNES, 29. LISTOPADU 1972,
JE V URUGUAYSKÉM LETADLE, KTERÉ SE ZŘÍTILO VYSOKO V HORÁCH,
STÁLE 17 PŘEŽIVŠÍCH.
Co se stalo?
Rádio nám nevyšlo.
Ale našli jsme tohle.
- Co to je? - Nepromokavá látka.
- Můžeme z ní udělat bundu. - Bundu ne.
- Spacák. - Pomůže nám v horách přežít noc.
Máme toho dost.
Můžeme udělat jeden velký.
Kdy vyrazíme?
Roberto.
Kdy?
Až vyrobíme spacák.
Před padesáti osmi dny
zmizelo letadlo Fairchild 571 uruguayského letectva.
Na své cestě do Chile převáželo pět členů posádky a 40 pasažérů,
hráčů ragbyového týmu Old Christians a jejich blízkých.
Letectvo vypravilo zvláštní letoun C-47,
kterým znovu zahájí pátrání v Andách.
Nemá smysl vracet se na začátek, Roberto.
Říkali, že nás hledají.
Jo. Myslíš ty blbečky, co tady proletěli a neviděli nás?
Hledají mrtvé.
- Jsme tady dva měsíce. - Dva měsíce, Roberto.
Vážně si myslíš, že věří, že žijeme?
- Ale my žijeme. - Žijeme?
Viděl jsi nás?
Tak se podívej.
Tomu říkáš život?
Hele, modlitby nás odsud nedostanou.
Chcete jít do hor a spát v tomhle?
Co děláš, Roberto?
- Přestaň! - Roberto.
Co se ti nezdá?
Kluci.
Koukněte na mě, fotím.
Tintín neustále něco fotí.
Jako by zachycoval vzpomínky na výlet, ze kterého se jednou vrátí.
Ale pro koho ty fotky jsou?
Pro nás?
Hej, usměj se.
Já už je neuvidím.
Můžeme se přece usmát, ne?
Možná jsou pro naše rodiny.
Nebo pro všechny, co na nás teď vzpomínají,
když si ty staré fotky prohlížejí.
Carlosi, otoč se.
A díky těm fotkám budeme v jejich vzpomínkách žít dál.
Protože si budou pokládat ty samé otázky jako teď my.
„Co se jim stalo?“
Co se nám stalo?
Kým jsme v těch horách byli?
Nando.
Chtěl jsem ti říct, že můžete použít moje tělo.
Neblbni, Numo. To neříkej.
Vím, že se už nevrátím.
To neříkej.
Je to pravda.
Ale to nevadí.
Smířil jsem se s tím.
Jsem připravený na to, co přijde.
Oba jsme připravení.
A jsem šťastný,
protože vy se odsud dostanete.
Proto jsem šťastný, Nando.
Díky.
Jmenuji se Numa.
Zemřel jsem 11. prosince 1972.
Ve spánku.
NIKDO NEZNÁ VĚTŠÍ LÁSKU NEŽ TEN, KDO POLOŽÍ ŽIVOT ZA SVÉ PŘÁTELE.
Zítra vyrážíme.
Dáte to.
Hodně štěstí.
- Díky. - Tobě taky.
Pojď ke mně.
Carlosi.
No?
Můžete použít mámino tělo. Susy taky, jo?
Tak jo!
- Pěkně! - To dáte, chlapi!
- Hodně štěstí! - Ať se daří!
Na přechodě se vždycky podívejte na obě strany!
A nezapomeňte na nás!
- Budeme na vás čekat! - Krůček po krůčku!
Zvládnete to!
61. DEN VÝPRAVA NA ZÁPAD, SMĚREM K CHILE
Nando!
Musíme najít místo, kde si rozbalíme spacák!
Musíme se dostat výš!
Až nahoru se nedostaneme!
Půjdu doprostřed.
To je nádhera.
Škoda, že jsme mrtví.
Nebudu se vracet.
Andy nejsou nekonečné. Ten sníh taky někde končí.
Tam dál je oceán.
- To říkáš pořád. - Vidíš, kde jsme.
Co jsme už vylezli.
Co nám leží u nohou.
Stačí nám překonat údolí. Jak dlouho to může trvat?
Deset dní? Dvanáct?
Jídlo nám vydrží jen týden.
Tak co si vybereš?
Půjdeš se mnou…
nebo počkáš na letadlo?
- Chceš, abych s tebou umřel. - Chci, abys se mnou šel dál.
Hele. Vidíš ty dva vrcholy v dáli?
Ty dva cecíky uprostřed.
Není tam sníh.
Vidíš to? Tam je Chile.
Vidíš to?
Jo.
Díky.
Buďte opatrní.
Nando a Roberto jdou dál na západ.
Vrátil jsem se, aby jim jídlo vydrželo déle.
Svrchu jsme viděli nižší hory.
Nebyly tak zářivě bílé.
Asi tam už nebude sníh.
Kluci jsou na tom dobře. Jídlo jim vydrží tak deset dní.
Nic je nezastaví.
Údolí.
Roberto!
Nando!
Haló!
Hej! Pomozte nám, prosím!
Naše letadlo se zřítilo v horách!
- Haló! - Máme hlad!
LETECKÁ ZÁCHRANNÁ SLUŽBA
„Naše letadlo se zřítilo v horách. Jsem z Uruguaye.“
„Jdeme pěšky už deset dní.
V letadle je dalších 14 raněných.
Musíme se odsud rychle dostat, ale nevíme jak.“
Volají ze San Fernanda.
„Nemáme jídlo.
Jsme slabí.“
- „Kdy pro nás přiletíte?“ - „Kdy pro nás přiletíte?“
„Prosím, nemůžeme chodit. Kde jsme?“
Vážení posluchači, máme pro vás nové informace ke zprávám,
které jsme vysílali před pár minutami.
Známe jména dvou přeživších mladíků
z uruguayského letadla, které se před 71 dny zřítilo v Andách.
Jsou to Roberto Canessa a Fernando Parrado.
CHILSKÉ LETECTVO
71. DEN 22. PROSINCE 1972
Dej to sem.
Vypadáš dobře.
Co uděláme s tímhle?
Řeknu ti jména všech těch chlapců.
Slyšíš mě dobře?
Prosím tě, řekni mi každé jméno dvakrát.
Každé jméno dvakrát.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, můj syn.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Jsou tam!
Jsou tam všichni!
Úplně všichni!
Vracíme se domů!
Pojď, Javiere!
Vstávej, Royi, jdeme!
Pojď, Gustavo!
Nechte to tady! Zpátky!
- Co prosím? - Nesmíme brát nic navíc.
Neblbni!
- Pojď, Gustavo! - Ne, bez toho kufru neletím.
Nastupte si! Kam jdete?
No dobře, ať si ten kufr vezme.
Pojďte!
Nastupte!
Pojďte.
Dvacátého druhého prosince 1972
se z And vrátilo 16 přeživších.
Z mých úst znějí jejich slova.
Slova o tom, jak byl každý z nás důležitý.
To je náš příběh.
Mami.
To je zázrak.
- Jaký zázrak, mami? - Je to zázrak.
Jaký zázrak?
NEMOCNICE SVATÉHO JANA Z BOHA
Přivítání je přehnané.
Proč je tady ten dav?
Chtějí vidět moje kamarády, sáhnout si na ně, vyslechnout je.
„Co se v těch horách stalo?“
Ano!
Novináři s těmi svými foťáky a mikrofony se pořád vyptávají.
Ptají se i doktoři, se všemi těmi testy a nástroji.
Co vidí?
Děsí je špinavé oblečení?
Jejich vyzáblá těla spálená od slunce.
Jejich špinavá kůže.
Nando!
Novináři píšou o hrdinech z And.
O těch, co unikli smrti, aby se znovu shledali se svými otci,
s matkami…
Vypadáš jako staroušek.
…s přítelkyněmi
a se svými dětmi.
Ale oni se jako hrdinové necítí.
Protože byli mrtví jako my.
Ale vrátili se bez nás.
Až na nás budou vzpomínat,
budou se ptát, proč jsme se nevrátili společně.
„Jaký to má smysl?“
Smysl tomu musíte dát sami.
Jen vy znáte odpověď.
Pečujte o sebe.
A řekněte všem, co se v těch horách stalo.
SNĚŽNÉ BRATRSTVO
PODLE KNIHY SNĚŽNÉ BRATRSTVO OD PABLA VIERCIHO
Překlad titulků: Kateřina Gabrielová