Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dana 13. listopada 1972. godine
urugvajski zrakoplov srušio se u Andama.
Bilo nas je 40 putnika i petorica članova posade.
Neki to zovu tragedijom.
Drugi čudom.
Što se zaista dogodilo?
Što se događa kad vas svijet napusti?
Kad nemate odjeće i smrzavate se?
Kad nemate hrane i umirete?
Odgovor se krije u planinama.
Moramo se vratiti u prošlost
jer znamo da se prošlost najviše mijenja.
Hajde! Gurajte!
Idemo, Stari Kršćani! Možemo mi to!
-Hajde! Idemo! -Naprijed!
Gurajte!
Naprijed, Stari Kršćani!
-Idemo, Kršćani! -Hajde!
Uhvatite je!
Naprijed!
Samo tako nastavite! Drž'te je!
Trči, Roberto!
Dodaj Nandu!
Roberto, baci!
-Dodaj Nandu! -Brzo, Roberto!
Dodaj je! Roberto, dodaj loptu!
Dodaj je!
Dodaj loptu.
Čuvala su te četvorica. Nisam mogao.
-Mogao si dodati, ali nisi. -Manje razmišljaj.
-Ti se ne bi bolje snašao. -Bome bih.
Lani sam nam donio naslov prvaka.
Ti?
A sad kad ne igramo bajno…
Dosta! Što je tako smiješno? Naša današnja igra?
Roberto, vjeruješ mi, zar ne?
Kad kažem da dodaš loptu, onda to i mislim. Jasno?
Kad kažem da danas trebam novac za putovanje, to i mislim.
Još moramo napuniti pola zrakoplova. Daniele, tvoji bratići idu?
-Da, nas četvorica. -Ovo je za moje.
-Nemaš omotnicu, Coco? -Nemam.
Još netko?
-A tvoji prijatelji, Gastóne? -Idu.
-Svi? -Da, ali još nagovaram jednoga.
Glas zaori: „Ti si Sin moj, Ljubljeni.”
I odmah ga Duh nagna u pustinju.
I bijaše u pustinji četrdeset dana i noći, gdje ga je iskušavao Sotona.
„Ako si Sin Božji, reci da ovo kamenje postane kruhom.”
A Isus odgovori: „Ne živi čovjek samo o kruhu, nego o svakoj riječi…”
Pancho.
Pancho!
„Uzmite i jedite od ovoga svi…”
Pancho, ovo je za Numu.
Tvoju smrt, Gospodine, naviještamo, Tvoje uskrsnuće slavimo,
Tvoj slavni dolazak iščekujemo.
Uzmi ovo, Alfredo.
Stari! Dođi!
Daj ovo Panchu.
Hvala.
Numa.
Oprosti, hoćeš li mu dati ovo?
Od Gastóna.
IDEMO U ČILE, ČOVJEČE!
Studenti i radnici, zajedno na ulici!
Trgovačko pravo je dvadesetog.
-Nemam vremena. -Odgodit će ti ispit.
-Pogledaj ovaj kaos. -Nije stvar samo u ispitu.
-Ne volim ragbi. -Ma pusti ragbi.
Santiago u Čileu za 45 dolara. Gdje ćeš naći povoljniji let?
-Nigdje! -Nema teorije!
Gledaj ovo.
Ovo su brojevi svih djevojaka koje smo ondje upoznali.
-Graciela… -Bombončić.
-Silvia… -Krasotica.
-Beatriz… -Ljepotica.
-Nélida… -Ne.
Kako ne? Prekrasna je.
Ostavila te u suzama na ulici u Montevideu!
-Prestani, čovječe! -Daj!
Čuvaj ovo. Nemoj to dati Gastónu.
Dobro? Idemo po novu rundu.
Dosta više s Nélidom. To nije tvoj problem.
Nemoj da idem sâm s te dvije budale, molim te.
Ovo me neće uvjeriti.
Hoćeš pravi razlog da ideš?
-Reci. -Ići ćemo zajedno.
Uskoro ćeš diplomirati i bit ćeš zauzet poslom.
Bit ćeš najbolji odvjetnik u gradu. Ponosit ćemo se tobom.
Svatko će živjeti svoj život.
Ovo nam je posljednje zajedničko putovanje.
Zar me pokušavaš rasplakati?
Studenti i radnici, zajedno na ulici!
Dobra večer.
Dođi! Dobar dečko.
Champe.
Što ti misliš?
Da odemo?
Osam je sati ovog četvrtka u Montevideu.
Glupane!
Slušate Bercha Rupeniana na Radio Independenciji.
Produženi vikend bit će sunčan, a temperature ugodne,
pa ćete se moći lijepo provesti.
Idemo, Panchito.
Doviđenja.
MEĐUNARODNI LETOVI
Hvala.
Numa!
Kako si?
Bok.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis! Alexis Hounié!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Bok.
Budite dobri.
Oprostite se od mame.
Dobru zabavu!
Bok! Volim vas.
Jedan, dva.
-Javiere, nasmiješi se. -Tri.
-Jesam. -Odlično!
Bravo!
Idemo, momci.
Škljocnuo je?
-Jest. -Odlično.
Ime mi je Numa Turcatti.
Imam 24 godine.
Ne poznajem gotovo nikoga od ovih ljudi.
Ali sve mi je nekako poznato.
Većinom su mladi, kao i ja.
Odrasli su okruženi ljubavlju u kućama uz more.
Nekima od njih
ovo je prvi odlazak od kuće.
Daj, Carlitose. Sjedni.
BROD POTONUO KOD OBALE MONTEVIDEA
Coco, pogledaj ovamo.
Lijepo.
Poslat ćemo je Diegovoj sestrični.
-Uokviri je, Diego! -Hvala.
Dieguito!
Daj, Panchito, želim pobijediti.
Imaš odlične karte.
Tvoja sestrična…
Morski je pas danas gladan.
Tako je to u Andama.
Je li istina da pokušavaju usisati sve što leti?
Jest.
Istina je.
Topli vjetar iz Argentine
sudara se s hladnim planinskim zrakom i dolazi do usisavanja.
Ma šališ se.
Ne šalim se. Tako nastaju turbulencije.
Ali mi smo lukaviji.
Pogledaj.
Ovo je planinski lanac.
Odavde idemo ovamo.
Ali ne idemo ravno.
Nije to tako jednostavno. Planinski je lanac golem.
Zato letimo na jug,
do mjesta gdje je lanac niži.
Ondje ćemo prijeći u Čile i skrenuti na sjever kod Curica.
Deset minuta poslije sletjet ćemo u Santiagu.
Putnici, molim vas da vežete pojaseve.
Uskoro ćemo sletjeti u Santiago.
Podijelite. Odmah se vraćam.
Dobar dan, dame i gospodo. Govori vam kapetan, gen. Carlos Páez.
Vežite se kako vam se tijela ne bi rasula diljem Anda.
-Recite prijateljima za našu tvrtku. -Molim vas!
Sjednite.
Sjednite, molim vas.
Carlitos!
Dosta. Vežite pojas.
Idite naprijed, molim vas. Trebam mjesta straga.
Što je? Bojiš se?
Oprezno, Javiere.
Nando, veži pojas.
Sjednite.
Nando!
-Susy! -Ne mičite se!
Trebam više snage!
Oče naš, koji jesi na nebesima…
Zdravo Marijo…
Gastóne!
-Daj mi ruku. -Roberto.
Ovdje sam!
Eduardo.
Marcelo.
Da, ovdje sam, prijatelju.
Ne! Dosta mi je smrti!
Dosta mi je smrti! Ne želim da itko više umre!
Nasloni ga uza zid.
Ne tako. Podigni ga.
Moraš se smiriti. Opusti se. Diši.
Pogledaj me. Studiram medicinu.
Ja sam Roberto. Tko si ti?
-Álvaro. -A prezime?
Álvaro Mangino.
Pilot je živ!
Pomozite mi.
Pilot je živ!
Idemo, Gustavo. Na tri.
Jedan, dva, tri.
Ovuda.
PRVI DAN 13. LISTOPADA 1972.
Piloti su još živi. Skini ovo.
Ništa ne radi. Nema svjetla.
Reci mi kako radio funkcionira.
Što da stisnem?
Čujete me? Srušili smo se u planinama. Iz Urugvaja smo.
Srušili smo se. Čujete li me?
Radi li?
Prošli smo Curicó.
Što?
Prošli smo Curicó.
Što je Curicó?
Ponovi. Nisam shvatio.
-Upomoć! -Dođite.
Ovamo!
Neka vas Bog čuva.
Noć se iznenada spušta.
U nekoliko minuta temperatura pada za 30 stupnjeva.
Ako nas pad nije ubio, hladnoća hoće.
Stišćemo se jedni uz druge.
Preživjeli i mrtvi, svi zajedno.
Idem kući.
Vaše putovnice! Dajte mi putovnice!
Stisni mi ruku.
Tako provodimo noć.
Ne spavajte! Smrznut ćete se!
Ozlijeđeni zapomažu.
Drži se!
Kao i ostali.
Pusti me! Mama!
Mama!
Uhvati se za mene.
Čvrsto se uhvati za mene.
Upomoć.
Pomozite mi.
Živi smo, Pancho.
Imaš jednu za mene?
Znate li gdje smo?
Još ne.
Marcelo.
Pancho i Martínez mrtvi su.
Kao i gospođa koja je vrištala.
Gastón je izletio kad se rep odlomio.
I moj bratić Daniel.
Kao i Guido i Alexis.
Nando također umire.
I sestra mu je loše.
Nemamo gdje pomoći ozlijeđenima.
Napravit ćemo mjesta.
Izbacit ćemo sjedala tako da svi stanemo.
Hajde, momci.
Ozlijeđeni su nam glavna briga.
Smjestit ćemo ih s ove strane, gdje ima sunca.
Pomoći ćemo im kako možemo.
-Platero! -Da?
Ako vidiš išta korisno, stavi to u kovčeg.
Pogledaj ima li hrane.
Sve što nađeš stavi u jedan kovčeg.
Izvoli, Bobby.
Što ćemo s mrtvima?
Stavimo ih ondje,
sa strane.
Dok pomoć ne dođe.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO, 50 GOD. GRAZIELA GUMILA DE MARIANI, 43 GOD.
DANTE LAGURARA, 41 GODINA
ESTHER HORTA DE NICOLA , 40 GODINA FRANCISCO NICOLA, 40 GODINA
JULIO FERRADÁS, 39 GODINA JULIO MARTÍNEZ LAMAS, 24 GODINE
FELIPE MAQUIRRIAIN, 22 GODINE FRANCISCO ABAL, PANCHO, 21 GODINA
FERNANDO VÁZQUEZ, 20 GODINA CARLOS VALETA, 18 GODINA
Hoćeš još malo?
Mora nam potrajati.
Upomoć!
DRUGI DAN 14. LISTOPADA 1972.
Ne taj.
Ne. Zar nemamo ništa veće? Taj.
-Ne, ne diraj to. -Roy!
Pogledaj ima li krpa, odjeće ili kaputa.
Daj mi taj.
Uzmi ovaj.
Traži tkaninu, odjeću, bilo što.
Coco, uzmi ovaj. Veći je.
Tko će noćas umrijeti?
Nitko, Carlitose.
Obećavam ti.
Popuni rupe da hladnoća ne ulazi.
Marcelo.
Doći će po nas.
Sutra.
Fito Strauch nije optimist poput Marcela.
Razuman je čovjek i ne bi proturječio kapetanu.
Ali ne sviđa mu se situacija.
Ovo je mjesto na kojem život nije moguć.
Ne pripadamo ovdje.
TREĆI DAN 15. LISTOPADA 1972.
Nando.
Ne, Nando, nemoj.
Ne čujem te.
Što se dogodilo?
Udarili smo u planinu.
Moja sestra.
Susy.
Ovdje je, odmara se.
Gdje mi je mama?
Preminula je, Nando.
-Bok, tata. -Vidimo se. Čuvaj ih.
Hoću.
Znaš da hoću.
-Koliko smo ovdje? -Tri dana.
Znaju gdje smo?
Daj mi to. Hvala.
Mahnuo je krilima! Vidio nas je!
-Vidio nas je! -Mahnuo je!
Hvala!
Znate što bih sada pojeo?
Chivito iz Arocene.
Chivito punjen slaninom.
A ja odrezak milanesa.
O, da.
-Pa jaje na oko. -I krumpirići.
-Imaju odlične odreske milanesa. -Najbolje.
Fantastične. Uvijek su golemi.
S krumpirićima i šunkom.
Sa slaninom.
Zašto nam nisu bacili hranu?
Ne bi imalo smisla.
Snijeg bi je progutao.
Ne bismo došli do nje.
Dovedite ozlijeđene ovamo.
Polako.
Pazi na noge.
Ovdje će ti biti bolje.
Ande su goleme.
Morat će organizirati potragu. Vjerojatno po zonama.
Jučer su bili ovdje.
Vidjeli smo kako lete.
Danas smo ih samo čuli.
Sigurno su u drugoj zoni.
Znači da nas nisu vidjeli.
Doći će.
-Samo moramo vjerovati. -Vjerovati? Ozbiljno?
Nemojte ništa reći mlađima.
To će ih dotući.
Vi ste najstariji. Odgovornost je na vama.
Pronaći će nas.
-Ne možemo više ovako. -Koliko možemo izdržati?
-Znaš za pravilo broja tri? -Ne.
Tri minute bez zraka, tri dana bez vode i tri tjedna bez hrane.
Tri tjedna bez hrane.
Nakon tri dana umirem od gladi.
Ovdje je još i gore. Hladno je i visoko smo.
Trošimo triput više kalorija.
Roque nam je rekao za baterije.
Bile su u repu.
Mislim da moramo otići do mjesta udara i potražiti ih da pokrenemo radio.
Moramo nastaviti!
-Snijeg je još čvrst! -Numa!
Čuvaj snagu!
Ne želim te nositi natrag.
Fito.
Što je bilo?
Ne vidim zrakoplov.
Neće nas vidjeti ni ako prelete.
Vratimo se!
Šest dana nismo jeli.
Sinoć smo podijelili ostatak hrane.
Slane krekere.
Nema više ničega.
Carlitos mi je nešto rekao.
Kaže da Nando gubi razum.
Sinoć mu je rekao da odbija umrijeti od gladi.
Odbijam umrijeti od gladi.
Kaže da će jesti trupla ako bude morao.
Rekao sam mu da nemamo izbora.
Moramo se potruditi preživjeti.
To znači da moramo jesti.
Marcelo.
Nitko neće doći.
Umiremo od gladi.
-Kopnimo. -Nismo jeli sedam dana i noći.
Ni zalogaja. Ako nešto ne pojedemo, umrijet ćemo.
A što da jedemo?
Lud si, Roberto.
Izludjet ćeš i ostale.
Vani ima hrane.
Proteina i energije koju trebamo.
-Ludost je ovako nastaviti. -Roberto!
Roberto ima pravo. Ovo je pitanje života i smrti.
A ako nas spase za dva dana? Zar ne možemo izdržati?
-Znate što se događa kad ne jedete? -Roberto!
Tijelo ti se smežura poput biljke. Kao i mozak. Ne možeš razmišljati.
-Mokraća mi je crna. -I moja.
Ako to učinimo,
hoće li nam Bog oprostiti?
Znat će da radimo sve kako bismo preživjeli.
Bog nema veze s ovime.
Oprosti, Marcelo.
Sreća nas je dovela ovamo.
-Loša sreća. -To je meso.
-To su naši voljeni. -Kako bismo ih rezali?
Tko bi to mogao?
Ja.
Ja ću to učiniti.
I ja.
Ja neću jesti.
Ne možemo.
Je li to uopće zakonito?
Nećemo završiti u zatvoru?
-To je kao da daruju organe. -Što?
Osoba mora dati pristanak da daruje organe.
Marcelo, to je zločin.
Ne možemo samo tako iskoristiti truplo bez pristanka.
-Moramo jesti. -Nemamo to pravo.
Nemam pravo spasiti sebe?
Tko će mi oduzeti to pravo?
Susy.
Susy, diši.
Susana.
Susana, hajde. Nemoj.
Gustavo!
Gustavo, pomozi mi.
Susana.
-Pomozi mi. -Što je bilo?
-Ne diše. -Pomakni joj noge. Držat ću joj glavu.
Roberto, ne diše.
-Roberto, pomozi joj. -Donesi je ovamo.
Pomozi mi, Guse! Hajde!
-Ne diše. -Susy!
Coco Nicolich piše pismo roditeljima.
„Dragi mama i tata,
pišem vam osam dana nakon što se zrakoplov srušio.
Na prekrasnom smo mjestu,
posve okruženi planinama, a u daljini je zamrznuto jezero
koje će se početi topiti čim zatopli.
Dobro smo.
Zasad nas je preživjelo 27-ero.
Danas je preminula sestra Nanda Parrada.
Oboje mi nedostajete.
Neprestano se molim Bogu…
da mi dopusti opet vas vidjeti.”
Ovo je groblje.
Neću ovdje ostati.
Boli me trbuh!
Znam, Moncho. Smiri se.
Ne mogu disati.
Pogledaj me, Moncho. Samo diši.
-Ne želim… -Diši.
-Ne mogu… -Možeš. Samo diši.
Moram otići odavde. Gušim se!
Ne možeš sada otići, Moncho. Pogledaj me. Smiri se.
-Ne želim umrijeti. -Nećeš.
-Ne želim umrijeti ovdje. -Nećeš, Moncho!
DEVETI DAN 21. LISTOPADA 1972.
Ako umrem, dopuštam vam da me pojedete.
Kako biste preživjeli.
I ja vam to dopuštam.
I ja.
I ja vam to dopuštam.
Oče naš, koji jesi na nebesima, sveti se ime Tvoje.
Dođi kraljevstvo Tvoje, budi volja Tvoja…
Oprosti.
Oprosti, Marcelo.
Oprosti mi, Marcelo.
Ispričavam se svima.
Nemamo izbora.
Oprosti, Marcelo.
Ne gledaj me tako.
Uvijek te tako gledam, Daniele.
Bratići Strauch imaju najgori posao.
Nitko to ne želi.
Fito bira trupla.
A onda ih njih trojica razrežu.
Skriveni od naših pogleda.
Tako pomažu onima koji jedu da ne polude.
-Što je? -Pronašao sam nešto!
Radio!
Posve je mokar.
Popravi ga, Roy.
Mi koji ne jedemo gledamo nebo.
Čekamo neki znak.
Lijevo ili desno?
Više, Coco.
Za to će nam trebati još žice i morat ćemo je svezati za šipku.
Drži tako.
Još malo ulijevo.
Još malo.
Ne toliko. Malo udesno.
Tako.
Malo ulijevo.
Više, Coco.
Oprezno sa žicom.
Izvoli.
Što je to?
Uzmi. Lakše je progutati sa snijegom.
Neću, hvala.
Mogu izdržati.
Moraš jesti, Numa.
To nije ispravno, Pancho.
Ne!
El Espectador donosi nove informacije.
Prekinuta je potraga za urugvajskim zrakoplovom
koji se srušio s ragbijaškom momčadi Stari Kršćani.
Tijekom deset dana potrage
čak 17 zrakoplova čileanskog ratnog zrakoplovstva
provelo je 66 akcija potrage i spašavanja,
uz pomoć urugvajskog i argentinskog ratnog zrakoplovstva,
ali uzalud.
Potraga će se nastaviti početkom godine
kad se snijeg otopi i olupina bude uočljivija.
Spasilačka služba čileanskog ratnog zrakoplovstva poručuje
da u 34 nesreće koje su se dogodile u Andama
nitko nikad nije preživio.
Vratit ćemo se nakon reklamne stanke.
Proizvedeni od kvalitetnih dijelova,
lijepih boja i dizajna.
Lako prilagodljiva tri modela.
Bicikli Victoria, pobjednički bicikli.
Pogriješio sam.
Uzalud sam tražio da čekate.
Ako smijem još nešto zamoliti…
Jedite, molim vas.
Preostali su nam samo naši životi.
Moramo ih čuvati iznad svega.
Tražimo rep zrakoplova.
Nikomu nismo rekli i nemamo plan.
Moramo pronaći baterije kako bi radio proradio.
Ondje ima još.
Ovdje sam, Gastóne.
To je Daniel Shaw, Fitov bratić.
Sjedio je iza mene. Izletio je.
Sunce zalazi.
-Moramo se vratiti. -Ne.
Idemo još malo dalje.
Ako smo ovo pronašli, rep mora biti blizu.
Tko se penje?
Numa, Gustavo i Maspons.
Išli su bez ičega.
Gore je temperatura 20, 30 stupnjeva niža.
Po noći će se smrznuti.
Sunce je otopilo snijeg, upadamo do koljena.
Ne, onuda!
Ne možemo dalje. Noć nas je uhvatila.
Smrznut ćemo se!
Udari me!
Što se više trudite izvući,
to vas planina snažnije udara.
Guse, jedi.
Reci mi, Numa.
Što ste vidjeli gore?
Numa.
Reci mi.
Samo planine pokrivene snijegom.
U svakom pravcu?
Koliko sam vidio, nije bilo ničeg drugog.
A na zapad?
Jesi li vidio išta osim leda?
Nisam.
Ništa se ne vidi.
Čile je iza toga.
Onamo moramo ići.
Moraš jesti, Numa.
Ili nećeš doći do Čilea.
Hajde.
Žvačem samo dva, tri puta.
Tjeram se da progutam.
Prvi put razmišljam o sve izglednijoj mogućnosti
da se neću vratiti kući.
Ali Nando mi pruža nadu.
Svaki dan vježba opsjednut jednom mišlju.
Da se iza te planine kriju zelene doline Čilea.
Penjanje je ravno samoubojstvu.
Ali poći ću s njime.
17. DAN PETI DAN OLUJE
Slušaj, Vasco, odgovor moj
Znam da kupio si svoju rimu
Stoga ustani i izađi na zimu
To je bilo okrutno, Bobby.
Spreman, Carlitose? Hajde!
Nas 27 jedva ovdje stane Možda je to znak
Dolje smo svi stisnuti A ovima u ležaljkama je mrak
Dok se tragediji ne nazire kraj
U očima vas junaka vidim sjaj
Istina je da me katkad bijes svlada
Ali zbog vas se ne osjećam kao šaka jada
U zrakoplovu hladnom ozračje je sloge
A Coco je sretan što mu grijem noge
Coco, nemoj se tako slatko smijati
U Urugvaju će ih netko drugi grijati
-Bravo! -Sad ti, Coquito.
Moja će biti sentimentalna.
Mami je 13. listopada rođendan bio
Od Boga bih samo jedno htio
Da me kući vrati zdrava
-Pa da iduća proslava bude prava -Krasno!
Bravo, Coco.
Ovi su ljudi savršeni i čili
Dok su se drugi stidljivo skrili
Ne znaju tko je u predsjedničkoj vili
To je bilo očajno!
-Dobro. -Grozno.
Barem radim. Za razliku od nekih.
Na planini je napeto
Želim pobjeći s nje kao puma
Ali prije toga čujmo Što kaže naš šutljivi Numa
Na ovoj hladnoj i ledenoj gori
Nema ni pauka, mreža mu se ne vijori
U hladnjaku sjedimo
I dugo besjedimo na planini
Na planini besjedimo
Bravo! Pljesak za Numu!
Odlično!
Upomoć!
Roy!
-Ovdje su dolje! -Ovdje sam!
Hajde! Kopaj!
Fito!
Tintíne!
Izdržite!
Izdržite! Izvući će vas!
-Coche, pomozi! -Izvucite ih!
Hajde, kopajte!
Držite se!
Kopajte!
Pomozite mi!
Drži se, Numa!
Numa, izvući ću te!
Pancho!
Coco!
Liliana je ispod! Nemojte gaziti!
Nemojte gaziti! Liliana je ovdje!
Za Boga miloga, nemojte gaziti ovdje!
Liliana, drži se! Nemojte gaziti ovdje! Liliana je dolje!
Nemojte gaziti ovdje! Izvući ću te, dušo!
Ovamo!
Coco, dođi!
Coco!
Diši!
Diši.
Diši, dušo.
Ne diše.
-Diši. -Ne diše!
-Diši, dušo. -Drži se!
Diši.
Diši, dušo, diši.
Kakva je to buka?
Što se događa?
Što je to?
Hajde.
Zrak ulazi.
-Ima kisika. -Da.
Svi su dobro?
-Arturo? -Živ sam.
I ja, Javier. Ali Liliana nije.
-Vasco? -Ovdje sam. I živ.
I ja, Roberto. Živ sam.
I ja, Moncho.
Pedro Algorta.
Diego?
Mrtav je, Fito.
I Roque je mrtav.
Kao i Maspons.
-Nando. Ja sam živ. -Enrique i Juan Carlos nisu.
-Tintíne, dobro si? -Da.
Coco?
-Coco? -Mrtav je. Ovdje Roy.
A Marcelo?
-Marcelo? -Marcelo!
-Marcelo!
-Marcelo? -Kapetane!
Marcelo!
Marcelo je zaglavio.
Nije osjećao hladnoću jer nije ništa osjećao.
Olakšanje je ne osjećati ništa.
Na taj smo trenutak čekali 17 dana.
Trenutak spokoja.
Sekundu mira.
-Koliko je snijega na nama? -Možda cijela planina.
Molite se, molim vas!
I blagoslovljen plod utrobe Tvoje, Isus.
Danas je 30. listopada.
Moj rođendan.
Navršio sam 25 godina.
Danas je teško ne razmišljati o domu.
Ako se svjetlost probija, nismo preduboko.
Koliko ćemo biti ovdje?
Dok oluja ne prođe.
18. DAN DVA DANA NAKON LAVINE
Glad je nepodnošljiva.
Zahvaljujući bratićima Strauch, dosad je meso bilo samo meso.
Bez imena.
Bez lica.
Ovdje to nije moguće.
Društvo? Nećete ništa učiniti?
Roberto.
Jedemo da preživimo.
Sad ćeš odustati?
Nakon svega?
Moramo se izvući. Neću ovdje ostati!
Želim van!
Što želiš od mene?
Dosta, Numa!
Hajde!
Numa, prestani!
Numa!
20. DAN ČETIRI DANA NAKON LAVINE
Nebo.
Vidim nebo!
Moncho, idi ti prvi jer si manji. Hajde!
Sunce!
Dođi!
Uspjeli smo.
Što vidite?
-Ovdje ti je Margarita, Álvaro. -U bikiniju!
Recite joj da stižem!
Živi smo!
Još smo živi!
Prestani!
Boca.
Kako ti je noga?
Nije to ništa.
Samo ogrebotina.
Čuvaj snagu, Numa.
Ja se jedva držim.
Nemoj tako, Arturo.
Nemoj gubiti vjeru.
Sad imam više vjere nego ikad prije.
Postao si ministrant?
Nemoj se rugati.
Vjerujem…
Oprosti, Numa.
Ne u tvoga boga.
Zato jer mi taj bog
kod kuće govori što činiti.
Ali ne govori mi što činiti u planinama.
Ovo što se ovdje događa
ne mogu doživjeti kao prije.
Numa.
Ovo je moje nebo.
Vjerujem u drugog boga.
Vjerujem
u boga kojeg Roberto ima u glavi
kad mi liječi rane.
U boga kojeg Nando ima u svojim nogama
kad nastavlja hodati bez obzira na sve.
Vjerujem u Danielove ruke
kad reže meso.
I u Fitove, kad nam ga daje…
i ne kaže komu je pripadalo.
Tako kad ga jedemo,
ne moramo vidjeti njihova lica.
Vjerujem u tog boga.
Vjerujem u Roberta.
U Nanda.
U Daniela.
U Fita.
I u naše pale prijatelje.
Pravi si filozof, Arturo.
Ministrant i filozof.
Hajde, čovječe.
-Brže. -Moramo ići.
Pogledajte sunce.
Moramo čekati.
-Što? -Da se pripremimo.
Što ako dođe oluja?
Moramo čekati da zatopli.
Ne možemo prenoćiti vani.
Reci im, Numa.
Zatoplit će 15. studenoga.
Temperatura će rasti. Neće biti oluja.
-Dva tjedna čekanja. -Ne. Dva tjedna pripreme.
Ništa nismo postigli kad smo odlazili bez plana.
Ni ne znamo koliko daleko moramo ići.
Trebamo pomoć.
-Ugodno vam je u stolcima? -Idemo.
-Dođi, čovječe. -Dođite pomoći.
Dobro je?
Uzmite one ploče.
Izvoli. Počnimo.
Trebaš pomoć?
34. DAN OTAPANJE POČINJE
Pomozi mi, Roberto. Numa, daj i ti.
Pridrži mu glavu. Vrlo polako.
Podigni ga. Hajde.
Polako.
U redu je, Arturo. Izvoli.
Polako mu podigni košulju. Ovako.
Arturo je bolestan.
Dajem mu tri dana. Vascu možda koji više.
Što misliš?
O čemu?
-Koliko vremena imaju? -Što želiš?
Reci mi.
Što želiš?
Kao liječnici smo učinili sve što smo mogli.
Na kraju ćemo postati pogrebnici.
Znam da je teško.
Ali ti imaš najsnažnije noge od svih.
Moraš hodati za nas ostale.
Dodaj!
Roberto, dodaj!
Polako.
Ovamo. Premjestimo ga.
Dobro.
Ovdje ga položite.
Ovdje sam. Diši sa mnom, Arturo. Hajde.
Pluća Artura Nogueire puna su vode.
Ne može izdržati.
Tako, bravo.
Tako.
Gustavo mu pokušava pomoći.
Tako, bravo.
Nitko ne može disati za njega.
Tako.
Moramo pokušati sve.
Četvorica smo se javili.
Krećemo prema Argentini.
Nosimo više slojeva odjeće kako bismo preživjeli noć na otvorenom.
Numa!
Numa, jesi li dobro?
Inficirana je.
Moramo se vratiti.
Ne možemo nositi Numu.
-Roberto. -Sâm ću se vratiti.
Zrakoplov je blizu.
Žao mi je.
Što je bilo, Numa? Numa!
-Što je bilo? -Gdje su ostali?
Numa, odgovori mi. Reci nešto.
Ovdje si, s nama. Što se dogodilo?
Moj tata!
-Vasco, ovdje smo. -Tata!
-Polako. Pogledaj me. -Gdje je mama?
Pogledaj me. Tata ti je ovdje.
Pogledaj me. Ovdje smo.
-Tata! Tata, dođi! -Prestani.
Polako.
Ovdje smo.
Vasco.
-Vasco, pogledaj me. -Tata!
-Hvala. -Rafael! Rafael Echevarren.
Echavarren.
Ne shvaćam, Javiere.
Otkad smo se srušili, pokušavao sam pomoći kako sam mogao.
Uvijek sam se trudio
postupati ispravno.
A sada, s ovakvom nogom…
Beskoristan sam.
Što sve to znači?
Arturo, Vasco i ostali koji su umrli?
Liliana je uvijek davala sve od sebe.
Kad je ležala zatrpana snijegom, osjećao sam njezino tijelo ispod svoga.
Bio sam nekoliko centimetara od površine
i uspio sam izvući glavu.
Vikao sam što sam glasnije mogao: „Liliana, drži se!
Izvući ću te! Živ sam!”
Vidio sam ih kako dolaze.
Vikao sam im da ne gaze ondje.
„Nemojte gaziti ovdje. Liliana je ispod.”
Nije se mogla izvući ako se ja ne izvučem.
Nisam se mogao micati jer su mi stopala bila na njezinim grudima.
Da sam pokušao ustati, gurnuo bih je dublje.
Kakvog to ima smisla, Numa?
Kad smo došli do Liliane, već je bila mrtva.
Dok su iskopavali naše prijatelje,
jednog mrtvog, jednog živog,
stiskao sam Lilianu što sam čvršće mogao.
Ispunila me ljubav kao nikad prije.
Tada sam shvatio da imam svrhu.
Uzeti ljubav koju sam toliko snažno privijao uz grudi
i odnijeti je svojoj djeci.
Nije uzalud umrla.
Ozljeda te ne čini beskorisnim.
Nemoguće. Daj, Roy. Nećeš mi pomoći?
Nando?
Čujem da si se ulijenio.
Spavaš po cijeli dan. Zašto?
-Moraš trenirati. -Što radiš ovdje?
Nećeš vjerovati.
Hodali smo na istok dva, tri sata
i ugledali rep zrakoplova iza jednog brežuljka.
Nikad ga ne bismo pronašli.
Odbačen je naprijed.
Na drugu stranu.
Nevjerojatno.
Posvuda je bilo kovčega i čistih kaputa.
Boca ruma.
Cigareta.
I čokolade.
Čekaj. Nemoj pojesti papir.
Nećeš mi određivati što ću jesti.
Izvoli.
Imao si pravo, Numa.
Proveli smo noć na otvorenom.
Čudom smo preživjeli.
Ali zato smo pronašli baterije.
Bile su u repu.
Bit će lakše ovamo donijeti radio.
Sjećaš se da je Roy sredio radio?
Roberto misli da može popraviti i ovaj.
Vratit ćemo se onamo.
Moramo pokušati.
Nando, Roberto i Tintín idu s Royem do repa zrakoplova.
Da barem mogu s njima.
Roy je vrlo slab. Misli da radio neće raditi.
Dođi, Roy. Nemamo mnogo vremena.
Prestravljen je.
Ali ipak ide zbog svih nas.
-Ne mogu vjerovati. -Bravo.
1-C-6-0-1.
B… Nije ta. Koja je?
-Jedan, sedam. Ova. -Što ako ne bude radio?
Što ćemo onda?
Krenut ćemo dalje.
Zar ne, Roberto?
Na zapad, do Čilea.
Halo!
Halo?
Mi smo Urugvajci koji su se srušili u Andama. Čujete li me?
Ovdje smo.
Halo?
Svaki dan koji prođe oduzima nam još malo života.
Polako.
Porcije hrane nisu dovoljne, pa glođemo meso s kostiju.
Ono što je nekoć bilo nezamislivo
sad je uobičajeno.
I više nas nije briga.
Hajde.
Izvoli. Pojedi malo.
Moraš jesti, Numa.
Uzmi pola.
Nemoj se predati.
Nisam se predao, Pancho.
Umirem.
Boli me
što vam ne mogu pomoći.
Prestani.
Misli na sebe.
Da mislim na sebe?
Pogledaj me.
Imam 25 godina, Pancho.
Cijeli je život preda mnom. Još toliko toga moram učiniti.
Želim opet vidjeti svoju braću i sestre.
Želim vidjeti roditelje.
Želim plesati.
-Ne plešeš. -Znam.
Ali sada želim.
Želim sve, Pancho.
Smijati se.
-Plakati. -Onda plači.
-Ne mogu. -Plači.
Hajde, plači.
Plači sa mnom.
Zašto se smiješ?
Plači sa mnom.
Izbaci to.
Hajde, beno.
Hajde.
Nando! Pogledaj!
-Što je to? -Vodootporno je.
Možemo to upotrijebiti.
Pokrivalo je cijevi.
-Ima li toga još? -Da, mnogo.
Jedan-C.
Ne!
DANAŠNJEG DANA, 29. STUDENOGA 1972.,
GORE JE JOŠ 17 PREŽIVJELIH
U URUGVAJSKOM ZRAKOPLOVU KOJI SE SRUŠIO U PLANINAMA
Što se dogodilo?
Radio nije proradio.
Pronašli smo ovu tkaninu.
-Što je to? -Vodootporna tkanina.
-Možemo izraditi prsluk. -Ne prsluk, Tintíne.
-Vreću za spavanje. -Možemo preživjeti noć na otvorenom.
Imamo je dovoljno.
Napravit ćemo veliku.
Kad odlazimo, Roberto?
Roberto.
Kada?
Kad vreća bude gotova.
Prošlo je 58 dana od nestanka
zrakoplova Fairchild 571 urugvajskog ratnog zrakoplovstva
s 40 putnika i pet članova posade,
koji je prevozio ragbijašku momčad Stari Kršćani i njihove pratioce do Čilea.
Ratno zrakoplovstvo pripremilo je zrakoplov C-47
koji će nastaviti potragu u Andama.
Roberto, nema smisla vraćati se na početak.
Kažu da će nas tražiti.
Da, glupani koji nas nisu vidjeli kad su prelijetali.
Traže trupla.
-Ovdje smo dva mjeseca. -Dva mjeseca, Roberto.
Misle li još da smo živi?
-Živi smo. -Živi?
Pogledaj nas.
Pogledaj njega.
To je tebi život?
Molitva nas neće izvući odavde.
Na planini ćete spavati u tome?
Što radiš, Roberto?
-Prestani! -Roberto.
Ne sviđa ti se?
Momci.
Vrijeme za fotografiju.
Tintín inzistira na fotografiranju.
Kao da snima prizore s putovanja s kojeg ćemo se vratiti.
Pitam se za koga to snima.
Za nas?
Nasmiješi se, dovraga.
Neću doživjeti da ih vidim.
Hajde, još se možemo smiješiti.
Možda su za naše obitelji.
Ili druge koji razmišljaju o nama
dok gledaju fotografije snimljene u prošlosti.
Carlose, pogledaj ga.
Kad nas vide, oživjet ćemo u njihovoj mašti.
Postavit će si ista pitanja
koja si mi sada postavljamo.
„Što im se dogodilo?”
Što nam se dogodilo?
Tko smo bili u planinama?
Nando.
Želim ti reći da ti dopuštam da iskoristiš moje tijelo.
Numa, nemoj tako.
Znam da se neću izvući.
Nemoj tako.
To je istina.
Ali nema veze.
Pomirio sam se s time.
Spreman sam za ono što slijedi.
Obojica smo.
Silno sam sretan
jer znam da ćete se svi izvući.
To me čini sretnim, Nando.
Hvala.
Ime mi je Numa.
Preminuo sam 11. prosinca 1972.
U snu.
VEĆE LJUBAVI NITKO NEMA OD OVE: DA TKO ŽIVOT SVOJ POLOŽI ZA PRIJATELJE.
Sutra krećemo.
Možeš ti to.
Sretno, Roberto.
-Hvala. -I tebi.
Još jedanput.
Carlitose.
Da?
Iskoristi trupla moje majke i Susy. Dobro?
Dobro!
-Pokret, momci! -Idemo!
-Sretno! -Sretno!
Gledajte na obje strane prije prelaska!
I ne zaboravite nas!
-Čekat ćemo vas! -Korak po korak!
Naprijed, momci!
61. DAN EKSPEDICIJA NA ZAPAD, DO ČILEA
Nando!
Nađimo mjesto za vreću za spavanje!
Moramo još malo više!
Nećemo izdržati do vrha!
Ja ću u sredinu.
Pogledaj kako je lijepo.
Šteta što smo mrtvi.
Ne vraćam se.
Ande se ne mogu protezati vječno. Negdje je kraj snijegu.
Ocean je iza njih.
-Uvijek to ponavljaš. -Osvrni se.
Znaš koliko smo prešli.
Sve nam je pred nogama.
Samo moramo prijeći dolinu. Koliko to može trajati?
Deset dana? Dvanaest?
Imamo hrane za sedam dana.
Što ti želiš?
Hodati sa mnom?
Čekati u zrakoplovu?
Tražiš da umrem s tobom.
Zovem te da pođeš sa mnom.
Pogledaj onamo. Vidiš ona dva vrha?
U sredini. Izgledaju kao dojke.
Ondje nema snijega.
Vidiš? To je Čile.
Vidiš?
Vidim.
Hvala.
Čuvajte se.
Nando i Roberto idu dalje na zapad.
Odlučili smo da se vratim kako bi imali više hrane.
Odande se vide niži vrhovi.
Smeđe su boje.
Na njima nema snijega.
Momci su dobro. Imaju hrane za deset dana.
Nezaustavljivi su.
Dolina.
Roberto!
Nando!
Pomozite nam, molim vas!
Iz zrakoplova smo koji se srušio!
Užasno smo gladni!
ZRAČNA SPASILAČKA SLUŽBA
IZ ZRAKOPLOVA SAM
„Iz zrakoplova sam koji je pao u planinama.
Urugvajac sam.
Hodamo već deset dana.
U zrakoplovu je još 14 ozlijeđenih.
Moramo se brzo izvući, ali ne znamo kako.”
San Fernando zove.
„Nemamo hrane.
Slabi smo.
Kad ćemo biti spašeni?
Molim vas, ne možemo ni hodati. Gdje smo?”
Prekidamo ovo emitiranje s novostima koje smo maloprije spomenuli.
Znamo imena dvojice preživjelih mladića
iz urugvajskog zrakoplova koji se prije 71 dana srušio u Andama.
To su Roberto Canessa i Fernando Parrado.
71. DAN 22. PROSINCA 1972.
Daj meni.
Dobro izgledaš.
Što ćemo s ovime?
Dragi moj, reći ću ti imena tih momaka.
Čuješ li me?
Svako ime ponovi dvaput, molim te.
Svako ime dvaput.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, moj sin.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Eno ih!
Svi su ondje!
Idemo kući!
Dođi, Javiere. Idemo!
Mrdni se, Roy! Diži se!
Hajde, Gustavo!
Ostavi to! Natrag!
-Kako to misliš? -Preteški smo.
Hajde!
-Idemo, Gustavo! -Ne idem bez kovčega!
Upadaj! Kamo ćete?
Dobro, unesi ga!
Upadaj!
Idemo! Upadaj!
Upadaj!
Dana 22. prosinca 16 preživjelih vratilo se s Anda.
Moj glas prenosi njihove riječi.
Govori kako smo svi bili važni.
Ovo je naša priča.
Mama.
Ovo je čudo.
-Kako to misliš, mama? -Ovo je čudo.
Kakvo čudo?
BOLNICA SAN JUAN DE DIOS
Doček je nevjerojatan.
Odakle ova gomila?
Svi žele dotaknuti moje prijatelje i čuti pojedinosti.
„Što se dogodilo u planinama?”
To!
Novinari postavljaju pitanja gurajući kamere i mikrofone.
Liječnici postavljaju pitanja pretragama i instrumentima.
Što vide?
Plaši ih prljava odjeća.
Njihova tijela opečena Suncem.
Prljavština na koži.
Nando!
Novine pišu o junacima iz Anda.
Onima koji su pobijedili smrt i vratili se očevima…
i majkama.
Izgledaš poput starca.
Djevojkama.
I djeci.
Ali ne osjećaju se poput junaka.
Mrtvi su kao i mi.
Ali oni su se vratili kući.
Kad nas se prisjete,
pitaju se zašto se nismo zajedno vratili.
Što sve to znači?
Samo oni mogu to razjasniti.
Odgovor je u svima njima.
Čuvajte jedni druge.
Recite svima što smo učinili u planinama.
SNJEŽNO BRATSTVO
PREMA KNJIZI „SNJEŽNO BRATSTVO” PABLA VIERCIJA
Prijevod titlova: Davor Fröbe